Аманда Стивънс
Ангелите не плачат

Превод от английски: Анна Ралчева, 1993

chitanka.info

Пролог

Някой зовеше шепнешком името й и този шепот напомняше стон на вятъра сред дърветата: „Ейнджъл! Ейнджъл!“

Ан Лоуел се мяташе в леглото. Виденията я обсебиха и започнаха да се редуват кошмарни, страшни картини: раздирано от светкавици небе, вледеняваща черна вода, която се събира над главата й, и я поглъща, парализиращ ужас.

Ан рязко се изправи в леглото с вик, втренчила невиждащ поглед през прозореца. За миг сърцето й сякаш бе спряло, а след това заблъска в гърдите й лудо.

Буря, помисли тя изтощена и се отпусна върху възглавницата, замаяна и разтревожена. Но каква буря? Спалнята й бе окъпана в мека лунна светлина. Нощното небе беше осеяно със звезди. Значи беше сънувала…

Не, това не бе сън. Беше предчувствие. Нейната сестра близначка бе изпаднала в беда! Това прозрение премина като светкавица през съзнанието на Ан и я накара да настръхне. Опасността бе навсякъде около нея, караше я да зъзне както в зимна мъгла, която я обгръща с тъмно и тежко наметало.

Нещо се бе случило с Ейдин. Ан бе убедена в това така, както, че тя самата е здрава и читава в спалнята си. Стисна здраво очи, за да даде възможност на тревогата да стихне. Смразяващият ужас бе отстъпил място на някакво странно спокойствие. Усети, че я завладява опасна летаргия, мрачна апатия, която я унася и примамва към един дълбок безпаметен сън. А над всичко се открояваше нетърпимата скръб и самотата… И измяната. Внезапно изпита физическа болка.

— Ейдин! — изкрещя Ан името на сестра си, като отново се опитваше да долови неуловимата връзка с близначката си. Побелелите й от напрежение пръсти се впиваха в юргана, докато накрая някаква вътрешна сигурност я накара да разбере, че вече бе късно да каже: „Прощавам ти!“

— О, Господи! — Ан избута завивката с треперещи ръце и неволно посегна към телефона, преди да осъзнае, че няма на кого да се обади. Ейдин и Дру се бяха развели отдавна. Не знаеше дали поддържаха връзка. Във всеки случай, нямаше да звъни на Дру Мейтланд. Хвърли поглед към будилника — бе полунощ, а тя нямаше представа къде можеше да е сестра й. Стана, запъти се към прозореца и се взря с невиждащ поглед навън. Зачака.

Бдението продължи чак докато небето на изток не започна да просветлява и слабото зимно слънце се показа на хоризонта. От нощта останаха само неясните сенки от спомените.

От Косумел, Мексико позвъниха чак след два дни.

Сестра й бе мъртва.

Първа глава

Шест месеца по-късно

Тъмнозеленият ягуар на Дру Мейтланд кръстосваше старите тесни улици на Кросфийлд, Тексас, като спазваше почти надменно ограниченията за скоростта. Светофарът смени зеленото с жълто, а после с червено и колата спря. Мощният двигател заръмжа нетърпеливо. Тъмните стъкла скриваха шофьора от любопитните погледи, но новината вече бе обиколила града. Уилма Гейтс бързо набра номера на съседката си, като надничаше иззад пердето. Бърнис Балард вдигна слушалката още при първото позвъняване.

— Никога няма да познаеш чия е тази кола! — извика възбудено Уилма вместо поздрав.

— Хмм. Изглежда не е тукашен — отбеляза с неодобрение Бърнис. — Вероятно е от онези паралии от компанията за развитие на градоустройството, които душат наоколо. Всички се държат като че ли са въшливи с пари.

— Вярно, че е от „Ривърсайд Дивелъпмънт Къмпани“, обаче никога няма да повярваш.

— … заклевам се, че начинът, по който нахлуват в града, като че ли вече са собственици, размахват предложения наляво и надясно, дават акъл какво да правим…

— Това е младият Мейтланд! — Уилма буквално изкрещя, опитвайки се да прекъсне потока от думи.

— … не че имам нещо против прогреса, така де, обаче просто мисля… Кой?!

— Спомняш си Дру Мейтланд, нали? — попита Уилма самодоволно, като изпитваше огромно удовлетворение от смайването на съседката си.

Най-после Бърнис си върна дар слово:

— Не съм допускала, че той ще има нахалството да се покаже отново в този град!

— Нахалство никога не му е липсвало — отбеляза Уилма сухо. — Спомняш ли си всичките лудории, които той вършеше по време на дивашките сбирки край реката? Да не говорим как постъпи с Ан Лоуел и сестра й! Въпреки че не бях изненадана от ролята на Ейдин в цялата тази мръсотия. Не искам да говоря лошо за мъртвите, но тя винаги е била необуздана. Ан беше толкова сладка и възпитана. Какъв позор е да я притежаваш и да я зарежеш!

— Странното е, че компанията изпраща точно него. Имотът на Ан е един от парцелите, които компанията месеци подред се опитва да купи. Не мога да си представя, че Ан би искала да има вземане-даване с Дру Мейтланд. Вярно, че десет години са много време, ала местните хората не забравят лесно. Все още говорят за онова, което направи…

— Знаеш, че хората обичат да клюкарстват.

Уилма прилепи лице към стъклото, като се опитваше да зърне зелената кола, която се готвеше да завие.

— Дру Мейтланд не може да изненада никого. Когато влезе в църквата на панихидата на Ейдин, очаквах таванът да се сгромоляса!

— Така е — съгласи се Бърнис благочестиво. — Но за да бъдем справедливи, трябва да кажа, че той стоеше отзад и си тръгна преди края. Поне пощади бедната Ан. Тя май дори не забеляза присъствието му, ама аз… Е, изпуснах се пред нея на гробищата. Горкото момиче едва не припадна…

— Нищо чудно, такъв шок!

— Уилма! Сега завива наляво, по Ривър Роуд! Мислиш ли, че наистина се е запътил към фермата?

— Обади се на Гейл! Ако отива във фермата, ще трябва да мине край нейната къща…

Ан стоеше под шарената сянка на гигантска черна акация пред кметството. Закъсняваше, ала изглежда не можеше да събере достатъчно кураж, за да скъси разстоянието между себе си и тълпата, която се блъскаше пред сградата в очакване да започне градското събрание.

Задуха вятър, раздвижи клоните над нея и от тях се посипа дъжд от бели цветчета. Силният аромат я изпълни с носталгия по дългите лениви летни дни, по лунните нощи край реката, по времето, когато бе млада, наивна и влюбена.

Поклати глава, за да прогони породилото се чувство, ала откакто братовчед й се бе обадил в университета онази сутрин, за да съобщи новината, съзнанието й бе заето единствено с изплъзващите й се спомени и трите съдбовни думи: „Дру се върна.“

През целия ден бе опитвала да се подготви за предстоящата им среща на събранието. „Това няма никакво значение — повтаряше си тя отново и отново. — Минаха десет години. Нищо не трае толкова дълго. Освен може би омразата.“ Или любовта. За щастие вече не хранеше към Дру Мейтланд нито едното, нито другото. Бе останало само презрението й към него, както и към това, което той опитваше да направи за града.

Типично в негов стил бе да си въобрази, че може просто ей така, след всички тези години, да се върне в Кросфийлд и да промени нещата според собствените си представи и болни амбиции. Някога неговият егоизъм едва не я бе унищожил, но този път нямаше да допусне подобно нещо. И нямаше да избяга. Дру Мейтланд не знаеше още, че щеше да загуби най-важната битката през живота си. Ан изправи рамене, върнала решителността си, и пое към измазаната в бяло сграда. Възбуденото бърборене на тълпата напомняше бръмченето на рояк разгневени пчели — Кросфийлд никога не е бил заплашван от предприемач от големия град, припомни си тя мрачно.

— Ан, насам!

Погледна нагоре и видя Виола Пеклъс, председател на местното Историческо дружество, която размахваше някакъв транспарант, промъквайки се към нея.

— Трябва да поговорим преди събранието — настоя Виола, като сграбчи ръката й с учудваща сила. — Чу ли за пратеника на „Ривърсайд Дивелъпмънт“?

— Да, чух — отвърна Ан и се освободи от желязната хватка. Продължи към стълбите, съпроводена от любопитни погледи и шушукане.

Виола тръгна след нея, като се мъчеше да не изостава.

— Вече знаеш за Дру Мейтланд, нали? — в гласа й се долови слаба нотка на разочарование.

— Джак ми се обади сутринта в междучасието. Сега моля да ме извиниш, Виола, наистина трябва да бързам… — Ан се заизкачва по стълбите към вратата на кметството, следвана от по-възрастната жена по петите.

— Надявам се, че това няма да промени становището ти — гласът на Виола се извисяваше все повече и повече, докато по-дългите крака на Ан увеличаваха разстоянието между тях. — Много от хората разчитат на теб като наш представител. Не искаме Кросфийлд да бъде сринат със земята, за да се освободи място за алеи с магазинчета и бутици. Ти ще им го кажеш! — извика Виола след нея, ала Ан отвори стъклената врата и влезе във фоайето с климатична инсталация.

Високите й токчета чукаха по черно-белите плочки, наредени като мозайка, докато бързаше през преддверието към заседателната зала. Спря пред вратата, за да си поеме дъх.

„Хайде, отвори я! — заповяда си. — Да приключим с това. Вероятно ще откриеш, че той изобщо не е такъв, какъвто го помниш. Няма да изпиташ нищо.“

— Страхотна ситуация — измърмори тя, отвори вратата и спря. Огледа стаята. Колената й затрепериха от обзелото я облекчение. Нямаше го. Било е грешка. Дру не се беше върнал.

— Ан! Насам! Запазили сме ти място!

Тя влезе в залата, където бяха наредени десетки столове. Историческото дружество се бе разположило на предните редове и няколко жени й махаха да се присъедини към тях. Ревностно размахваха плакати с послания като:

„ВЪН БУЛДОЗЕРИТЕ ОТ КРОСФИЙЛД!“

или

„РИВЪРСАЙД ДИВЕЛЪПМЪНТ — ВКЪЩИ!“

Ан се запъти към тях с въздишка, забелязвайки, че единственият свободен стол в цялата зала бе точно в средата на групата им, между Бърнис Балард и Уилма Гейтс, които я зяпаха с любопитство. Веднага щом седна, те се нахвърлиха върху нея с парливи въпроси.

— Видя ли го вече?

— Как изглежда сега?

— Какво разказва за себе си?

Преди Ан да отговори, страничната врата се отвори и кметът Сайкс влезе, следван от Дру Мейтланд. Цялото Историческо дружество пое дружно дъх.

— Дру… — името му се изплъзна от устните на Ан. Дъхът й секна, а хилядите спомени се занизаха пред нея — откраднати мигове край реката, забранени копнежи през горещите безсънни нощи… И любов, толкова силна и трайна, че не си бе отишла, дори след като се бе оженил за сестра й! О, Господи, защо сега, когато бе закъснял с десет години? Когато между тях нямаше нищо, освен спомени? И Ейдин. Винаги Ейдин! Тя сякаш присъстваше в залата и напомняше на Ан, че този мъж бе разбил сърцата и на двете.

Първа се окопити Уилма Гейтс.

— О, Боже, той все още е дяволски красив! — възкликна тя и приглади кичур от синкавосивата си коса.

— Момичета, нищо няма да постигнем, ако се конфронтираме с него — пророкуваше Бърнис. Седемдесетгодишните й очи блестяха от възбуда. — Обзалагам се, че това момче може да изкуши и монахиня.

Лицето на Ан пламна при тази забележка, мислите й полетяха към една лунна нощ край реката. Тя лежеше в прегръдките на Дру, а дрехите им бяха разпилени около тях. Бе го спряла, преди да стигнат твърде далеч. След като се облякоха, отново я бе взел в прегръдките си и й бе казал, че всичко е наред, че ще я чака, докато се почувства готова за тази стъпка.

Но той не го бе направил, помисли Ан с горчивина.

Гледаше как пресича залата, спирайки се да поговори със стари приятели и познати. Ръкуваше се и се усмихваше. Облеклото му бе елегантно, маниерите — изискани, ала сдържани. Погледна го скришом, като отбеляза прецизната кройка на сивия му костюм, безупречната белота на ризата, подчертана от копринения блясък на вратовръзката.

Беше по-зрял, може би — малко по-суров, отколкото го помнеше. Дру Мейтланд все още бе най-неотразимият мъж, когото познаваше. Очите му бяха сини като лятното небе, а светлата му коса все още бе гъста.

Това, което прикова вниманието й и което помнеше твърде добре, бе изражението на абсолютна самоувереност. Когато беше девойка, изпълнена с несигурност и съмнения, той я бе привлякъл не само с изключителния си външен вид, но и със силата на духа и увереността си. Комбинацията бе все така фатална. И не по-малко опасна.

До него се перчеше и суетеше дребният и закръглен кмет. Приличаше на петел в кокошарник, докато си пробиваше път през тълпата, потупваше по гърба този и онзи и се усмихваше.

Без никакво смущение той пристъпи към подиума и прикани присъстващите да запазят тишина. Суматохата продължи още малко, докато бърборенето неохотно замря. Всички обърнаха напрегнати лица напред.

Кметът Сайкс прочисти гърлото си няколко пъти, като оглеждаше залата над старомодните си очила.

— Ще караме направо. Да започваме значи. Както повечето от вас знаят, компания на име „Ривърсайд Дивелъпмънт“ прояви голям интерес към нашата общност…

Докато Сайкс говореше, Ан неспокойно се въртеше на стола. Несъзнателно кръстоса крака, като се опитваше упорито да гледа само напред към кмета. И най-малкото отклонение на погледа й встрани би означавало Дру да попадне в полезрението й.

— Знам, че всички ние с нетърпение очакваме последната дума на „Ривърсайд“ — продължаваше монотонно дрезгавият и стържещ глас на кмета. — Но първо трябва да обсъдим някои делови въпроси. Миналия месец Бърнис Балард помоли да се сложи знак „стоп“ на ъгъла на Елм и Пикън. Съветът и аз взехме под сериозно внимание тази молба…

Дру отклони поглед. Съвсем наблизо, само на няколко метра от него седеше Ан Лоуел, неговата Ейнджъл, видимо погълната от всяка произнесена дума. Иронична усмивка изкриви леко устните му, когато забеляза гвардията жени около нея и протестните лозунги, които държаха. Идеята да дойде в Кросфийлд, за да проправи път на скъпоструващия проект, замислен от „Ривърсайд Дивелъпмънт“, беше негова. Откакто плановете на компанията бяха станали публично достояние, тя срещаше твърда съпротива от група граждани на Кросфийлд и собственици на имоти в района. Като вицепрезидент по връзки с обществеността в „Ривърсайд Дивелъпмънт“, Дру изглеждаше идеалният човек, който може да се справи с нарастващата враждебност към компанията. В края на краищата, той бе израснал тук и дори с мрачното си минало, имаше по-голям шанс да спечели доверието и подкрепата на жителите, отколкото някой непознат човек.

Не бе осъзнал обаче, че негов опонент ще бъде жената, която има основателна причина да презира него и всичко, което той представяше. Той знаеше, че Ан е отхвърлила всички предложения на „Ривърсайд“ за парцела й край реката. Това ни най-малко не го учуди. Знаеше колко много бе означавала тази земя за баща й. Но никой не си беше направил труда да го осведоми, че тя също е член на градския съвет, че представя онези граждани на Кросфийлд, които твърдо се противопоставяха на промяната.

Плъзна поглед по нея, като жадно поглъщаше прекрасните й черти, дългите червени коси, прибрани назад. Очите й бяха съхранили най-прелъстителния оттенък на зеленото, който бе виждал. „Прекрасна е“ — помисли той и изпита остра болка.

Бе толкова женствена! Изминалите десет години я бяха дарили със зашеметяваща уравновесеност и самоувереност. Със зрялост, която спираше дъха. Винаги е била по-красива от всички други жени, които познаваше. Ейдин и тя си приличаха удивително, но въпреки това, нито веднъж не бе объркал едната с другата. Никога. Това обаче не беше извинение.

С горчиво съжаление се опита да отмести поглед, ала някаква магнетична сила го караше да я поглежда отново и отново. Изпита внезапно желание да я грабне, да я отведе на тихо и романтично място, където би могъл да плъзне длани по топлите бедра, толкова очарователни изпод ръба на късата й пола. Копнееше да прекара пръсти по гърба на копринената блуза без ръкави, да докосне мекия плат, който само загатваше за изкушението под него. Най-силно желаеше да махне, една по една, фуркетите, които държаха този превзет възел коса и да наблюдава с див унес огнената каскада, разливаща се по гърба й. Искаше да я целува дълго и горещо, докато всичко около тях започне да се върти и изчезне.

Потисна дръзкото си желание. Беше тук, за да върши работа, напомни си мрачно той. И тя изискваше да сключи мир с Ейнджъл, тоест с Ан Лоуел, да я спечели на своя страна, да я убеди в бъдещето. По-добре да не намесва миналото.

Улови погледа й и за миг потъна в безкрайните зелени дълбини. Тя бързо затвори очи и той неохотно насочи вниманието си към кмета, който го представяше многословно. Дру се изправи и зае мястото му. Усмихна се приветливо и огледа присъстващите.

— Доколкото си спомням, последния път, когато трябваше да се изправя пред градското събрание на Кросфийлд, бе по повод една барака, качена на покрива на кметството. Беше на празника на Вси Светии. Трябва да призная, че задачата ми днес е малко по-приятна, отколкото през онази нощ.

Напрежението в залата намаля и всички се засмяха. Ан почувства, че и нейните устни потръпнаха в лека усмивка. Спомни си как Дру и братовчед й, Джак Хъдсън, се бяха борили с бараката на Фани Тейлър, за да я натоварят на стария пикал на Джак, докато тя и Ейдин стояха на пост. Никога не бе посмяла да попита как са успели да я качат на покрива на кметството. Тогава Сайкс бе почервенял от гняв и настояваше Дру и Джак да се изправят пред градското събрание и публично да се извинят. Сега той се смееше по-гръмогласно от всички, а шкембето му се поклащаше като питсбъргска кнедла в раиран костюм.

Дру изчака да стихне смехът. Докато оглеждаше тълпата, се стопи и собствената му усмивка. Спря поглед на Ан само за миг, но въпреки това тя забеляза, че от сините искрящи очи струи светлина и топлина, които я обливат.

— Както повечето от вас знаят, „Ривърсайд Дивелъпмънт“ е дъщерна фирма на „Бредън Индъстри“ — Далас, корпорацията, в която работя, откакто завърших Тексаския университет. Моите корени ми дават единствена по рода си възможност да оценя преимуществата и проблемите на малкия град. В същото време, благодарение на дългия ми престой в „Бредън Индъстри“, а сега и в „Ривърсайд Дивелъпмънт“, мога без колебание да заявя, че те са в състояние да дадат много на вашата общност.

Властното му и самоуверено изражение завладя вниманието на хората. В настъпилата дълбока тишина се чуваше само спокойният му и ясен глас.

Като видя замислените лица около себе си, Ан прехапа смаяно устни. Той ги държеше в ръцете си! Покори всички до един с лекота, без да полага сериозни усилия. Дори суровите черти на Виола Пеклъс се смекчиха, а Бърнис и Уилма гледаха захласнато.

— Това, което „Ривърсайд“ предлага, дами и господа, е партньорство. Партньорство, което ще осигури светло и процъфтяващо бъдеще за децата на Кросфийлд. Ще се задържа тук известно време, всъщност няколко седмици, ще се срещна с кмета Сайкс и градския съвет, както и с организации и отделни хора. — Погледът му отново докосна Ан. — Ако имате някакви въпроси или нещо ви безпокои, споделете го с мен, без да се притеснявате. Кмете Сайкс?

— Благодаря, Дру. Сигурен съм, че всички ще се присъединят към моето „добре дошъл у дома“. Има ли някакви въпроси?

Очевидно повторното появяване на Сайкс подейства на Уилма и Бърнис като студен душ. И двете бяха скочили на крака с високо вдигнати ръце.

С неодобрителен поглед над очилата си кметът попита:

— Бърнис? Имаш ли въпроси?

— Разбира се — заяви тя натъртено и се обърна към Дру. — Какви са намеренията на компанията ви, засягащи старите къщи край Ривърсайдското шосе? Млади човече, не можете да дойдете тук и да сринете с булдозери миналото, без да зачитате културното наследство на града ни. Много от тези къщи имат историческа стойност, да не говорим за хората, които все още живеят в тях.

— Госпожице Балард, „Ривърсайд Дивелъпмънт“ не прогонва никого от дома му. Правим законосъобразни предложения на собствениците край реката и, откровено казано, немалко от тях отговориха положително.

— Ако отделни парцели се пригодят за търговска площ, какво ще стане с онези, които не искат да продават своите? — намеси се Уилма. — Ще имат паркинги и складове вместо съседи.

— Този проблем ще трябва да бъде решен от кметството. Както знаете, молбата на Ривърсайд за преустройство на бреговата ивица все още не е разгледана от кметството.

— И никога няма да бъде — заяви Виола. — Нали така, Ан? Ан?

Чак когато Виола я побутна с лакът, Ан излезе от вцепенението си. Тя огледа нетърпеливите лица на съгражданите си, които очакваха да защити тяхната позиция. Обзе я непреодолимо чувство на уязвимост. Знаеше какво трябва да каже, но виждаше само Дру и примамливите му устни.

— Имам сериозни резерви срещу предложението — изрече тя накрая. Няколко дами от Историческото дружество се извърнаха и я изгледаха. — Много сериозни резерви.

— Точно затова съм тук — намеси се Дру, като я стрелна с живите си проницателни очи. — За да чуя съображенията и въпросите ви. Моля само да ми дадете възможност да представя моята позиция.

Ан потръпна при звука на топлия му обаятелен глас и се запита дали наистина продължават да говорят за проекта, или за нещо по-лично и много по-опасно. Обърна се към Дру, като се насили да го погледне предизвикателно.

— Същото внимание дължите на онези, които са против проекта. Тукашните фермери преживяха доста тежки години. За тези, които искат да продадат земята си на „Ривърсайд“, покачването на цените е прекрасно. Но за другите, които не искат, и никога няма да поискат да продават, повишаването на данъците за собственост ще бъде ново бреме. — Замълча за миг и после продължи, вдигнала предизвикателно брадичка: — Май мислиш, че вашият план за развитие ще донесе по-добър живот за Кросфийлд, обаче повечето от нас са на мнение, че и така ни е добре. За нас повишаването на престъпността, пътните произшествия и унищожаването на природата не е светло и процъфтяващо бъдеще!

— Браво! Браво! — изръкопляска Бърнис, с което предизвика мълчаливото неодобрение на кмета Сайкс.

— Не отричам, че прогресът има своята цена — каза спокойно Дру, — ала резултатът често си заслужава. Кросфийлд живя с миналото прекалено дълго. Крайно време е да направи крачка напред, преди да го е сполетяла съдбата на много други фермерски общности.

Сред тълпата се разнесе одобрителен шепот. Нейтан Беней, един от съседите на Ан и явен поддръжник на проекта за благоустройство, скочи с лице, почервеняло от възбуда, а вероятно и от някоя и друга чашка алкохол.

— Прав си, Дру! Някои от нас ги е грижа повече за възможностите, които ни дава вашият проект — работа и оживена търговия, по-добри училища и пътища. Как могат да се сравняват няколкото проядени от термити съборетини до реката с бъдещето на децата ни? Няма да позволим на банда стари томахавки, които не знаят как да прекарват времето си, да ни правят на глупаци!

Бърнис се изправи на крака от възмущение.

— Виж какво, Нат! Ще ти кажа, че мен ме е грижа за бъдещето на твоите деца точно толкова, колкото и теб! А може би и повече, ако се съди по това как поддържаш къщата си…

Гласът на кмета Сайкс се извиси над глухото ръмжене на тълпата:

— Тихо! Всички сме приятели и съседи! Не трябва да пламваме така. Можем да изложим мнението си без лични нападки. За днес си казахме достатъчно! Ще постигнем повече, ако споделим проблемите си с Дру един по един, вместо да се надвикваме. Събранието се закрива.

— Хайде, момичета! — каза Бърнис, като грабна чантата и транспаранта си. — Трябва да разработим нова стратегия.

— Чакай малко — запротестира Виола и последва Бърнис. — Аз съм председател. Би трябвало аз да решавам…

— Виола! Цялата нощ ли мислиш да прекараш тук или ще дойдеш с нас?

Ан стоеше, без да чува гласовете около себе си. Само за миг погледът й бе уловил този на Дру и между тях бе пламнала искра. Може би на ярост? Обърна се и напусна залата.

Втора глава

Ан стоеше на верандата и нощта я обгръщаше в нежната си кадифена прегръдка. Беше се върнала от събранието преди повече от час, но влезе вътре само колкото да свали обувките и чорапите си. Прохладният вятър откъм реката галеше голите й крака и ръце, а вечерта ухаеше омайно.

Долу, при реката, щурците и жабите бяха започнали вечерна серенада. Листата шумоляха и напомняха ромоленето на дъжд, а вятърът донасяше аромата на рози, упойващ и подлудяващ като наркотик. Ан облегна глава на дървения стълб. Запримигва, като се опитваше да спре сълзите, напиращи от нахлулите заедно с лятната вечер спомени. Топлите звездни нощи, проблясващата река, тя и Дру плуват, облени в лунна светлина…

В далечината избоботи кола. Но не отмина разклона за фермата, а светлините на фаровете заподскачаха към къщата по черния път. Тя наблюдаваше как красивият автомобил преодолява последната извивка на тесния път и спира в края на алеята. Шофьорът слезе и започна бавно да се приближава през двора. Чак тогава Ан осъзна, че е притаила дъх.

Дру спря пред стълбите, постави единия си крак на най-долното стъпало и погледите им се срещнаха под лунната светлина. Сребристите лъчи придаваха някаква приказност на мига и го правеха още по-нереален, сякаш бе сън. Едва забележима усмивка се прокрадна върху устните му. Сърцето на Ан се сви.

— Какво правиш тук? — едва изрече тя.

— Нямах възможност да говоря с теб на събранието. Реших да дойда и да ти обясня позицията си.

— Няма нужда. Направи го идеално — каза Ан, като се насили да говори спокойно, макар да не бе много убедителна. — И аз ще се опитам да бъда ясна. Ако си дошъл, за да ми правиш предложение за парцела и къщата, губиш си времето.

— Разбрах — лицето му придоби кисело изражение.

Той се качи още едно стъпало, така че очите им да са на едно ниво. Ан отстъпи назад. Дру спря. За миг застина с впит в нея поглед, а сърцето му лудо заби от близостта й. Тя облегна гръб на стълба на верандата и го изгледа предизвикателно. Голите крака и ръце и разпилените й коси я правеха трогателно нежна и свежа. И толкова недостижима! Поне за него.

„Стой настрана!“ — строго си нареди той. Ан бе като плашлива сърна. Едно погрешно движение от негова страна и тя щеше да изчезне. Завинаги.

— Имаш доста шумна подкрепа. Едва тази вечер разбрах, че предвождаш опозицията.

— Не е така — възрази Ан. — Искам да кажа, че не членувам нито в Историческото дружество, нито в друга организация. Като член на градския съвет обаче, трябва да изслушвам проблемите и желанията на всички граждани, а доста от тях са против проекта.

— А други го поддържат — настоя той. — Като член на съвета трябва да изслушаш и двете страни. Нали така?

— Кой твърди, че не го правя? През изминалите няколко месеца „Ривърсайд“ изприказва много приказки и доста от това, което чух, не ми хареса. Предложението ви ще промени изцяло облика на града, ще го превърне в нещо като речен курорт с куп скъпи жилища върху маломерни парцели. А Кросфийлд е малък град, Дру. Лично аз бих искала да остане такъв.

— Всеки има право на лично мнение. Искам само да ми се даде шанс да опитам да го променя.

— Съмнявам се, че ще успееш — настръхна възмутено тя.

Той се усмихна и отвърна с тих и убедителен глас:

— Искам само да ми дадете обективна възможност — наблегна на думата „обективна“.

— Затова ли би толкова път дотук, и то през нощта? — попита Ан студено. — За да се увериш, че няма да саботирам проекта ти поради лични предубеждения?

— Отчасти — Дру сви рамене. — И защото исках да те видя, да поговорим, може би да улесня и двама ни при нашите бъдещи срещи. А ние ще се срещаме, и то често. Обстоятелствата ни събраха и всеки ще ни наблюдава, ще се вкопчва в най-незначителната проява на враждебност между нас, за да задоволи любопитството си.

— Искаш да кажеш, че се притесняваш от хорските приказки? — попита Ан недоверчиво. — Доколкото си спомням, ти никога не си обръщал внимание какво говорят или мислят другите.

— Това изобщо не е вярно — възрази той, а думите му се сипеха като цветчета на роза в знойния нощен въздух. — Винаги съм ценял мнението ти, Ейнджъл.

Никой не можеше да произнесе детинското й име толкова чувствено. Тази интимност прониза сърцето й. Ан забрави годините и той отново бе Дру, нейната първа любов, съседското момче, което можеше да я върти на малкия си пръст само с една усмивка, с едно докосване или като прошепнеше името й. Обзе я тъга, но тя бе само слабо отражение на болката и разочарованието, които някога бе преживяла заради този мъж.

— Вече никой не ме нарича Ейнджъл. Поне не в мое присъствие.

— Съжалявам. Както се казва, старите навици се изкореняват трудно — той изкачи останалите стъпала и застана до нея, така че да я принуди да го погледне в лицето. — Чух, че си сменила името, си.

„Разбира се, чул си от Ейдин!“ — помисли Ан и я обзе някакво странно чувство.

— Предполагам, че сега си доктор Лоуел.

Тя долови заядливата нотка и неволно отвърна в тон, противно на решението си:

— Не си мой студент, така че и Ан става — помълча, след това добави укорително: — Дочухме страхотни неща за кариерата ти. Май си станал вицепрезидент?

— Един от няколкото — изсмя се Дру иронично. — Постове, които изпълват един мъж със самочувствие, но не и банковата му сметка — с пари.

Шегата му успя да намали малко напрежението. Ан усети как мускулите й бавно започват да се отпускат и си позволи да отвърне на усмивката на Дру.

Тайнствено раздвижване в градината привлече вниманието им. Ан успя да различи тъмния силует на трикраката котка, която дебнеше в края на лехата. Очите й светеха. Тя се хвърли върху някакво създание в тревата и сивата лапа замахна. Измяука разочаровано и изчезна в гъсталака с дебнеща стъпка.

— Без съмнение това е един от твоите невъзможни бездомници — подхвърли Дру закачливо.

— Намерих го преди няколко месеца на магистралата. Беше го блъснала кола и умираше. Доктор Матлок го закърпи колкото можа, но не успя да спаси лапата. Въпреки това котаракът се справя чудесно и с останалите три — отбеляза тя с гордост. — Уотсън е много любопитен. Постоянно скита и си навира носа навсякъде. А и пипето му сече.

— Тогава защо не го кръсти Шерлок Холмс или Зоро? — попита Дру и се засмя непринудено. — Винаги виждаш герои в създания, в които най-малко очаквам.

Тя напразно се опита да отрече, че смехът му докосва някаква струна, скрита дълбоко в нея. Все още бе в състояние да накара дъха й да спре, а ръцете й да затреперят. И преодоляваше с лекота всички прегради, които толкова грижливо бе издигала.

— Вече не — каза тя недоволно. — Отдавна се отказах да търся герои.

След думите й напрежението се върна. Дру настръхна и това потвърди опасенията й.

— Ейндж… Ан, съжалявам за баща ти. За Ейдин също. Исках да поговорим на погребението, но те бяха наобиколили много хора… Не исках да се натрапвам.

— Учудих се, като разбрах, че изобщо си бил там — прониза го тя с поглед.

— Предполагам, че доста хора са били изненадани. Според мен постъпих благоразумно.

— Разбира се. Доколкото си спомням, винаги си се отличавал с благоразумие. Поне що се касаеше до Ейдин.

Той се намръщи и Ан съжали за резките си думи. Бяха изречени спонтанно, породени от чувства, които лесно можеха да се определят. Когато й бяха казали, че Дру е бил на погребението, сърцето й едва не се пръсна. Бе усетила с ужас, че ревността се надига дори в скръбта й. След това беше изпитала неизбежната вина. Тези две чувства се бяха борили в нея дълги години.

— Съжалявам — каза тя бързо. — Не беше уместно.

— Имаш право. — В сините езера на решителния му поглед проблесна нещо мрачно и неразгадаемо.

Някак внезапно я връхлетя усещането, че се е променил. Много. Дори на лунната светлина се виждаше, че бръчките около устата и очите му са по-дълбоки, отколкото й се бе сторило в началото. Придаваха му по-зрял вид, отколкото предполагаха тридесетте му години.

— Много вода изтече — напомни тя тихо не само на него, но и на себе си.

Беше много отдавна. Годините се бяха изнизали и отнели младостта им. Всеки бе вървял по свой собствен път. Времето не спираше, нито забавяше хода си.

— Защо си тук, Дру? Какво искаш от мен?

— Искам доброто ти отношение. Независимо от последствията на проекта за „Ривърсайд“. Може да ти прозвучи странно, ала бих желал да установим нещо като… примирие. И веднъж завинаги да забравим миналото.

Ан откъсна едно цветче от орловите нокти, увили се около дървената решетка. Притвори очи, вдъхна силния аромат и той разбуди закътаните спомени, които занадничаха от скривалищата си.

— Закъснял си.

— Минаха години, Ан. Не мога да повярвам, че още ме мразиш.

— Губиш си времето. Омразата е силно чувство. А аз не изпитвам нищо към теб.

— Затова ли избяга тогава? А сега пак се опитваш да го направиш. От какво се страхуваш?

— Със сигурност не от теб! — отряза тя гневно.

— Тогава защо си тръгна просто така? — попита тихо той. — Без да кажеш къде отиваш, без дори да се сбогуваш?

В първия момент тя помисли, че говори за събранието, но разбра, че има предвид миналото.

— Не мога да повярвам, че ме питаш за това! Много добре знаеш какво ме принуди да си тръгна!

— Никой не те е принуждавал — възрази спокойно, сякаш водеха незначителен спор. — Можеше да останеш и да ми дадеш възможност да измисля нещо.

Смехът й прозвуча глухо и измъчено.

— Ти се ожени, спомняш ли си? Чакаше и дете. Какво можехме да „измислим“?

— Не исках да те нараня.

Ан смачка безмълвно цветчето. Извърна се рязко и го хвърли на земята.

— Беше само една нощ — гласът на Дру бе станал настойчив, като че ли беше решил да говори, независимо дали иска да го изслуша, или не. — Направих ужасна грешка, ала ти не ме остави да ти обясня. Дори не се опита да разбереш.

— За Бога! Какво толкова имаше за разбиране! Ти ме измами! — тя пламна от възмущение.

— А на теб, разбира се, не ти трябваше много време, за да го забравиш! — избухна Дру. Говореше бързо и ядно, като че ли през цялото време едва бе сдържал гнева си.

Ан го погледна обидено, без да пророни дума. И той си въобразява, че знае какво бе преживяла! Болката, самотата, същинския ад! Едва овладя раздразнението си.

— Как смееш да говориш така? — гласът й трепереше, а кокалчетата на стиснатите й юмруци побеляха.

— Истината горчи, нали? — присмя се Дру. — Трябваше да изживея десетте проклети години на прозрение, Ейнджъл. Ти избяга, без да пророниш дума, и какво? Само след шест месеца успя да си намериш друг…

Шамарът прозвуча неочаквано в напрегнатата тишина. Лявата страна на Дру се зачерви, сините му очи помътняха от гняв.

— Изчезвай! — този път думите й прозвучаха категорично, макар че устните й трепереха. Обърна се с гръб към него, за да не види болката, изписана върху лицето й.

Чу, че Дру заслиза по стъпалата. Прекоси двора. Тя хвърли поглед към колата и го видя с ръка на вратата.

— Искам да знам само едно — каза той хладно. — Как можа да простиш на Ейдин, а на мен — не?!

Седна в колата и затръшна вратата. Ан се свлече върху люлката на верандата. Всичко свърши! Можеше да се отпусне. Тук, в нейния малък свят, се намираше в безопасност. Долови цвърченето на щурците, усети тихия нощен вятър върху разгорещеното си лице. Можеше да забрави Дру Мейтланд.

Моторът на колата оживя. Дру форсира двигателя, обърна мощната кола и се понесе бясно по тесния път. Светлината на стоповете се стопи в нощта.

Ан опита да се зарадва на облекчението, което би трябвало да изпитва, но бе твърде объркана. Затвори очи. Когато го видя да прекосява двора, първата й мисъл беше да се затича по стълбите и да се хвърли в обятията му. Каква ужасна грешка щеше да направи! Мъжът, когото някога бе обичала, си бе заминал завинаги. Бе направил своя избор много отдавна и тя се беше научила да живее без него. Поне си мислеше така до момента, в който погледите им се срещнаха отново след дългата раздяла…

— О, Господи! — прошепна дрезгаво и отвори очи.

Защо тя, Ан, не му бе стигнала? Колко пъти си беше задавала този въпрос! И колко пъти си бе давала един и същи жесток отговор! Защото Ейдин беше повече от нея. Нейната близначка приличаше по външност на Ан, но беше самоуверена и знаеше как да използва чара си. Ейдин не се страхуваше да се бори за желаното от нея. А бе пожелала Дру…

Той също бе пожелал Ейдин, напомни си Ан неумолимо. Беше я желал достатъчно силно, за да се люби с нея. Да се ожени за нея. Да остане при нея след загубата на бебето. Три безкрайни години. След това се разделиха.

През следващите седем години Дру само се бе обаждал, въпреки че и двамата бяха свободни. Точно това не можеше да му прости. Бе живяла с надеждата, че Дру Мейтланд ще се върне години наред. И те бяха заседнали като буца в гърлото й, а потокът от спомени я заливаше и давеше…

— Честит рожден ден, Ейнджъл!

— О, Дру, виж! Падаща звезда! Мислиш ли, че мога да си пожелая нещо и то да се сбъдне?

Ейнджъл се бе настанила върху оградата и гледаше обсипаното със звезди небе. Речният бриз галеше кожата й. Дру я бе прегърнал през кръста. Помилва я нежно по гърба.

— Разбира се. Ангелите се грижат за събратята си, нали?

Тя се наведе рязко и допря устни до неговите. Той веднага отвърна на целувката. За момент Ейнджъл се наслади на обзелото я чувство. След това се отдръпна. Дру въздъхна тежко, после сложи глава върху гърдите й. Тя прекара нежно пръсти през гъстата му коса.

— Толкова ми липсваше! — устните му се плъзнаха по врата й. — Бях отчаян.

Тя се усмихна щастливо и целуна светлите му коси.

— Не можеш да живееш с мен, а и без мен не можеш.

— Това е вярно само наполовина.

— Коя половина? — подразни го Ейнджъл.

— Прекрасно знаеш коя! — притисна я още по-здраво към себе си и устните му потърсиха нейните.

— Дру, моля те — спря го тя, когато устните му се насочиха отново надолу към врата.

— Ейнджъл, толкова силно те желая! — прошепна настойчиво. — Не можем да продължаваме така.

Ейнджъл преглътна надигащия се страх.

— Мислиш ли, че трябва да опитаме отново?

— Не. Мисля, че първо трябва да се оженим — тя го погледна уплашено.

— Но… Все още съществуват старите проблеми, Дру. Ти искаш да живееш в града, а аз — не. Не мога да напусна фермата и баща си. Той има нужда от мен.

— Да, знам — изрече Дру горчиво. — Но не се притеснявай. Няма да застана между теб и семейството ти. Ако трябва да избирам между теб и града, ще предпочета теб. Ще останем тук. След като получа квалификацията си, ще си намеря работа в Кросфийлд. Не искам да чакам със сватбата, Ейнджъл.

Тя изпита смътно безпокойство от настойчивия му тон, ала то бързо се разсея. Та нали бе пожелала Дру Мейтланд от мига, в който го видя!

— Аз също смятам, че не трябва да чакаме. О, Дру, няма да съжаляваш. Ще те направя щастлив! И всичко ще правим заедно.

— Сигурна ли си? Не искам да те насилвам, Ейнджъл — сините му очи заблестяха от радост.

— Винаги съм го искала — засмя, се тя.

Той също се засмя, вдигна я и я завъртя, а когато я пусна, извади една кутийка и й я подаде.

— В такъв случай, по-добре я отвори и виж подаръка си за рождения ден:

— О, Дру! — пое кутията от синьо кадифе и я отвори с трепереща ръка. Красивият диамант заблестя като звездите над тях.

— Прекрасен е! — прошепна тя.

— Не е много голям… — взе пръстена и го постави на пръста й. — Някой ден ще го сменя с по-голям.

— Няма да ти позволя! — извика Ейнджъл, ужасена от тази мисъл. — Никога няма да го сваля. Разбра ли? Никога!

Когато малко след полунощ тя се промъкна на пръсти вкъщи, цареше пълна тишина. Изкачи се по стълбите, като внимаваше къде стъпва, за да избегне издайническото скърцане. Мина незабелязано покрай стаята на баща си и стигна до нейната. Спря. Тънък лъч светлина се процеждаше под вратата на Ейдин. Ейнджъл вдигна ръка срещу леещата се през прозореца лунна светлина. Диамантът сякаш й намигна. Трябваше да каже на някого. Знаеше, че няма да издържи до сутринта. Почука тихо на вратата на сестра си.

— Ейдин? — бравата изщрака. — Спиш ли?

— Да — гласът на сестра й прозвуча подозрително глухо.

Ейнджъл отвори вратата и влезе. Сестра й лежеше на една страна, със свити колене, притиснати към гърдите. Върху челото й бе поставена мокра кърпа.

— Да не си болна? — попита разтревожено Ейнджъл. — Какво ти е?

— Не знам. Просто не се чувствам добре — измърмори Ейдин и се обърна по гръб. — Няма значение, какво искаш?

Ейнджъл не успя да скрие усмивката си. Седна на ръба на леглото и протегна ръка.

— Ейдин, имам невероятна новина. Виж! Дру и аз се сгодихме!

Ейдин се обърна бавно към нея и впи поглед в ръката й. Изведнъж лицето й се сгърчи до неузнаваемост. После рязко извърна глава.

— Ейдин, какво ти става? — сестра й зарида още по-силно. Ейнджъл почувства, че я обзема паника, стана и затвори вратата. Върна се до леглото. — Ейдин, по-добре ми кажи какво има.

— Бременна съм…

Отначало Ейнджъл помисли, че не е чула добре. Въздъхна тежко. Колената й омекнаха и тя се отпусна на леглото.

— Сигурна ли си?

— Не съм ходила на лекар, но… Да, сигурна съм — Ейдин спря да плаче, но в гласа й все още се долавяха истерични нотки.

— От кого е?

За първи път, откакто Ейнджъл бе стъпила в стаята, Ейдин я погледна в очите.

— От Дру.

Ейнджъл застина. Сърцето й спря да бие и я прониза страх, който започна бавно да изпълва вените й с болезнен хлад. Изтръпнала, гледаше невярващо Ейдин и се мъчеше да си поеме глътка въздух.

— Лъжеш! — изтръгна се най-сетне от гърдите й стон. — Как посмя да го кажеш? Защо си толкова жестока?

— Не лъжа! — ядоса се Ейдин.

— Как можа да ми причиниш такава мъка? — изкрещя Ейнджъл, скочи от леглото и се обърна към вратата. Не можеше да гледа сестра си. Не можеше да понесе мисълта, че има дори нищожна вероятност тя да казва истината.

— Ти скъса с него преди два месеца. Каза, че всичко е свършило — заяви Ейдин спокойно. В гласа й прозвуча обичайната й самоувереност. — Не мислех, че ще се съберете отново. Това между нас стана случайно.

На Ейнджъл й се прииска да удря облятото в сълзи лице на сестра си, докато я накара да признае, че лъже. А ако не лъжеше?

— Не ти вярвам — прошепна отчаяно. — И никога няма да ти простя, Ейдин!

Извърна се и побягна от стаята. Сърцето й биеше до пръсване. Коленете й трепереха. Виеше й се свят. Облегна се на стената. Затвори очи, за да прогони страха. Малко по-късно прескочи оградата, която делеше къщата на семейство Лоуел от тази на Мейтландови. Спря се и погледна към отворения прозорец на Дру. Все още светеше. Вцепенена, наблюдава дълго как той крачи назад-напред в стаята.

— Дру! — повика го най-накрая тихо. Спалнята на родителите му беше от другата страна на къщата. — Дру!

Той се показа на прозореца.

— Ейнджъл? Какво правиш тук?

— Трябва да говоря с теб. Незабавно.

Нещо в гласа й явно го разтревожи.

— Ей сега идвам.

— Вярно ли е? — попита тя, когато застанаха един срещу друг.

— За какво говориш?

Прочете истината в очите му.

— Ти и Ейдин. Вярно ли е? — повтори Ан. Обърна се, за да не гледа ужасеното му лице. — Няма значение. Ти току-що ми отговори — свали пръстена от ръката си и го запрати към него. За миг той проблесна на лунната светлина като падаща звезда, преди да изгори за миг и да умре.

Ейнджъл се опита да побегне, но Дру я сграбчи за раменете и насила я обърна към себе си.

— Ейнджъл, чакай! Моля те, нека ти обясня. Не е това, което си мислиш. Беше само една нощ и…

— За да направиш бебе, Дру, една нощ е достатъчна! — дори в мрака успя да види, че той пребледнява.

— О, не, Господи! Само това не!

— О, да, Господи! — подигра се тя, издърпа се и побягна към къщи.

Цялата къща светеше. „Ейдин вече е съобщила новината!“ — предположи гневно Ейнджъл. Влезе и за миг се спря на прага на бащиния си кабинет. Адам Лоуел бе отпуснал уморено глава върху облегалката на кожения стол. Изглеждаше с десет години по-стар. Чаша с уиски стоеше недокосната на писалището пред него. Сигурно някое неволно движение на Ейнджъл привлече вниманието му. Той вдигна поглед. В същия миг се изправи и разтвори ръце. Тя се хвърли в обятията му.

Постояха така известно време. Откакто майка й бе починала, Ейнджъл за първи път плачеше в обятията му. Той я притискаше и галеше косите й, а след това нежно я отстрани.

— Не е време за сълзи, скъпа. Сега трябва да гледаш напред, в бъдещето. Сестра ти има нужда от теб.

— Как можеш да кажеш такова нещо? След всичко, което тя ми причини! — Ейнджъл се отдръпна от него.

— Стореното — сторено — отвърна Адам спокойно. — Винаги съм смятал, че вие с Дру не сте един за друг. Очаквах, че той ще разбие сърцето ти. Сега Ейдин има нужда от него. Не им пречи, Ейнджъл.

Не можеше да повярва на ушите си. Тя и Дру бяха неразделни, откакто се срещнаха преди четири години. Ейнджъл бе само на четиринайсет, а той — на шестнайсет, но още тогава разбираха, че чувствата им са необичайно дълбоки. Как баща й можеше дори само да предположи, че пречи на Ейдин? Винаги Ейдин!

Адам не отстъпи. Спокойно и нежно, но непоколебимо, той изтъкна колко трудно ще бъде на сестра й, ако роди детето неомъжена. В малък град като Кросфийлд едно извънбрачно дете би било позорно петно завинаги. Хорските приказки щели да съсипят живота на Ейдин.

„А моят живот?! — идеше й да изкрещи. — Какво ще стане с мен?“ Предварително знаеше отговора на баща си. Ейнджъл бе по-благоразумната, по-интелигентната. Винаги е била добра дъщеря и сестра. Винаги е знаела какво да направи и как да постъпи. След време щеше да забрави Дру и да срещне друг…

Ейнджъл избяга от кабинета на баща си, изтича нагоре по стълбите и тръшна вратата на стаята си. Чу, че телефонът иззвъня и че някой го вдигна. Сгуши се под завивките. Почувства се съсипана, излъгана и съвсем самотна.

— Ейнджъл? Ейнджъл, отвори ми!

Чуваше как Ейдин я вика и тропа по заключената врата.

— Ейнджъл, моля те, пусни ме да вляза!

— Махай се, Ейдин!

— Съжалявам, Ейнджъл. Извинявай, че те нараних. Стана…

— Млъкни! — Ейнджъл не осъзнаваше, че крещи. — Млъкни, Ейдин! Не искам да слушам как е станало! Не искам никога повече да разговарям с теб! Не искам да те виждам! Разбра ли ме? Мразя те! Бих искала да умреш!

Ейнджъл се зави презглава и опита да се скрие от света. Блъскането по вратата затихна. Когато чу Дру да я вика настоятелно отдолу под прозореца, не му отговори.

На следващия ден Ейнджъл напусна града. Баща й я изпрати за известно време на гости при един приятел в Лос Анжелис. След няколко седмици тя реши да се запише в местния университет. В крайна сметка щеше да защити дисертация и да си осигури място като преподавател в катедрата по история. Там бе останала осем дълги години, докато баща й, преди да умре, не я помоли да се прибере вкъщи. Дори тогава, последните му мисли бяха за Ейдин.

— Оставям фермата на теб, Ейнджъл. Ейдин би продала земята и би пропиляла парите. Знам, че мога да разчитам на теб. Това място е всичко, което ние с майка ти сме притежавали, всичко, за което сме се трудили. Преди да умре й обещах, че ще завещая земята на вас. Разчитам на теб, че тя ще остане в семейството. С попечителството на Джак и земята в твои ръце мога да умра спокойно със съзнанието, че Ейдин ще бъде осигурена за цял живот. Знам, че между вас двете още съществува неприязън. Но тя ти е сестра. Няма по-здрава връзка от тази. Искам да й простиш… И да останеш тук, у дома… Обещай ми!

Лежеше блед и изнемощял, като държеше ръката й, и Ан даде обещание да изпълни молбата му. Така тя се завърна у дома и разбра, че всичко, което насила бе променила в себе си, е било само привидно. Все още си бе Ейнджъл Лоуел. Смяната на името не означаваше нищо. Бе изпълнила едно от обещанията си. Беше запазила земята. Не бе толкова лесно обаче да прости на Ейдин. Господи, наистина бе опитала!

— Грешиш, Дру — прошепна Ан в тихата нощ. Не бе простила на Ейдин, а сега вече бе късно. Нещо повече, писмото, което й бе оставила Ейдин в нощта преди смъртта си, беше доказателство, че все още искаше да се сдобрят.

„Бих искала да умреш!“ — преследваха я собствените й думи на омраза, откакто бе станала злополуката със сестра й.

Сега Дру бе тук. Някога й бе отнел почти всичко, а сега се бе върнал, за да се опита да й отнеме дома, да я накара да наруши обещанието, което бе дала на умиращия си баща.

Ан избърса стичащите се по бузите й сълзи. Чу гласа на баща си: „Хайде, не плачи! Откога Ангелите плачат?“

Откакто бе срещнала Дру Мейтланд.

Трета глава

Дру слезе по стъпалата на мотел „Кросфийлд“ и застина, когато съзря облегналия се на ягуара човек. Помнеше много добре мъжа в избелели джинси, светлосиня тениска и износени маратонки. Недоверчивото му изражение бе малко по-дружелюбно от това на Ан предната вечер.

— Добро утро — поздрави той с глас, който не бе съвсем безразличен, ала не издаваше и приятелски чувства. — Хубава кола. Предполагам, че е твоя.

— Да не би да мислиш, че съм дошъл в Кросфийлд с крадена кола? — усмихна се Дру.

— Няма да ти е за първи път да се поразходиш с чужда кола, нали? — вдигна вежди другият.

— За мерцедеса ли намекваш?

— Ти караше — отвърна лениво мъжът.

— Обаче това нямаше никакво значение за майка ти. Изкара си го и на двама ни.

Изсмяха се дружно.

— Представи си — поклати глава Джак Хъдсън, — да си на шестнайсет години и майка ти да те напердаши пред най-добрия ти приятел.

— Най-добрият приятел също го отнесе — ухили се Дру. — Цяла седмица не можех да сядам, но трябва да призная, че меракът за колата на баща ми изчезна завинаги. Майка ти може да бъде доста убедителна.

— Така е — съгласи се Джак.

— Какво правиш тук толкова рано?

— Забравяш, че съм израснал на село. Половината ден мина. Между другото, знам, че имаш среща със Сам Маколи. Исках да те хвана, преди да си тръгнал.

— Откъде разбра? — изгледа го навъсено Дру.

Джак се изсмя и лицето му придоби безгрижното изражение от юношеските години. В доброто старо време той бе най-повърхностната личност, която Дру познаваше. Допаднаха си още в началото. Когато родителите на Дру решиха да напуснат големия град и да се заселят в Кросфийлд, за да спестят на подрастващия си син някои неприятности, в сметките им не влизаха Джак Хъдсън и неговите братовчедки-близначки. През онова първо лято те бяха истинска напаст за родители си и Дру бързо се присъедини към тях. Всички можеха да свършат в поправителен дом, ако Ейнджъл не им наливаше акъл в главата. Нашият Ангел хранител, дразнеха я те. Това не й харесваше много-много, спомни си Дру.

— Още ли не си разбрал, че в този град всяка твоя крачка става публично достояние? В Кросфийлд няма тайни. Не го забравяй!

— Прав си, някои неща не се променят.

— Някои — не — съгласи се Джак. — Обаче Ан се е променила.

— Какво искаш да кажеш?

— Чух, че снощи си ходил у тях след събранието.

— Е, и? — сви рамене Дру. — Срещам се и разговарям с много хора. Ан е член на градския съвет и собственичка на недвижимо имущество. Защо да не се срещна с нея? Сигурно знаеш, че затова съм тук — добави той малко рязко.

— Ако наистина е само за това… — гласът на Джак бе тих и равен, но в него се долови нотка на предупреждение. Погледна замислено износените си маратонки. — Да караме направо. Като пълномощник на Ан я посъветвах да продава. През последните няколко години пропиля цяло състояние за поддържането на старата къща. Миналата година — за нов покрив, преди няколко месеца — за нова помпа. С водопровода води неспирна битка, а електрическата инсталация е кошмарен архаизъм от праисторически времена. Чичо Адам ме определи за попечител, така че имам достъп до парите, получени като наследство от майка им. Но те се стопяват по-бързо, отколкото очаквах. Искам да ти кажа, че това ме притеснява — замълча за миг и Дру каза:

— Усещам, че има едно „но“ в цялата тази история.

— Не искам да я виждам отново наранена! — присви сивите си очи Джак.

— Не възнамерявам да я засягам, по какъвто и да е начин.

— Радвам се да го чуя, защото през последните няколко години тя преживя доста. Загуби баща си, а след това и сестра си. Мама й бе като втора майка, ала сега се пресели в Хюстън. Аз съм единственият близък човек на Ан и възнамерявам да се грижа за нея. Не ми харесва мисълта, че този неочакван интерес към личността й се дължи на компанията, която иска да се докопа до земята й.

Дру отметна глава и очите му проблеснаха гневно.

— За тези думи заслужаваш да те ударя.

— О, да, вероятно — съгласи се Джак любезно. — Но ще трябва да ти отвърна.

Той прекара одобрително ръка по тъмнозелената кола.

— Както и да е, изглежда си уредил живота си.

— Същото може да се каже и за теб — усмихна се студено Дру, като кимна към новия червен корвет до ягуара.

— Е, предполагам, че е така — съгласи се Джак. — Но и двамата знаем, че външността понякога лъже. Нали?

Беше рано, ала слънцето вече напичаше. Ан се разхождаше по скалистия бряг. Зелената река се плъзгаше като змия между високите скали. Бял жерав се плъзна по водната повърхност, търсейки храна. Ан погледна със страх към стария изгнил мост. Беше в такова състояние, откакто го помнеше — повечето от железните подпори липсваха, а дървените дъски гниеха от половин век. Като деца им бяха забранили да играят там, но това бе все едно да сложиш сладолед пред Ейдин и Джак и да им кажеш да не го ядат. Изкушението бе непреодолимо.

Ан си спомни един летен следобед. Стоеше на пътя и ги наблюдаваше как минават по моста. Сърцето й биеше бясно, а стомахът й се бе свил от страх. Те й се присмиваха от другия бряг, като й махаха да отиде при тях.

Дълго след това Ейнджъл сънуваше кошмари. Ейдин бе по средата на моста. Смееше се и я викаше, а в следващия миг изчезваше. Ейнджъл неизменно се събуждаше с вик и се успокояваше едва когато решителният глас на баща й прогонваше ужаса…

Ан видя, че някой стои на моста. Заслони с ръка очите си.

— Дру… — шепотът й наруши тишината на утрото. Какво правеше тук? И то точно на моста!

Той тръгна по изгнилите дъски. Сърцето й се сви. Почти беше пресякъл моста, когато Ан чу гръм, нещо изсвири покрай бузата й и се удари в едно дърво. Тя замръзна. След миг още един пронизителен изстрел разцепи тишината. Ан стоеше потресена, без да разбира какво става и без да откъсва поглед от Дру. Когато дойде на себе си, изпита неописуем ужас. Някой бе стрелял, като едва не я улучи! Дру викаше нещо на невнимателния ловец, но тя не можеше да чуе какво точно. Извърна се уплашено, спъна се в един стърчащ корен и с остър писък се просна на земята. Обзе я паника. Дали ловецът не се приближаваше към нея?

— Ан! Къде си? Добре ли си?

Тя вдигна глава. Видя го да тича към нея. Опита да се надигне, но лявата й китка бе навехната, не успя да издържи тежестта й. Като изстена от болка, Ан се свлече отново на земята. След миг Дру бе до нея.

— Ейнджъл, добре ли си? Да не си ранена?

— Не, добре съм. Спънах се в нещо…

— Благодаря ти, Боже! Чух изстрелите, след това вика ти. Когато те видях да падаш, помислих…

— Какво правиш тук? — опита да се изправи.

Дру я хвана под ръка и й помогна да седне.

— Имах среща на закуска със Сам Маколи и реших след това да се поразходя край реката.

— И да минеш по този мост? — попита тя укорително.

— В още по-окаяно състояние е отпреди — съгласи се той. — Сигурна ли си, че си добре? Какво ти е на ръката?

— Май си навехнах китката. Дребна работа — отвърна Ан колебливо, като опита да се освободи от него. Обаче Дру я държеше — нежно, но решително, и не искаше да я пусне.

— Дай да видя — заопипва китката с леки и сигурни движения, за да се увери, че няма счупване.

Ан бе неспокойна. Пръстите му докосваха не само кожата й. Докосваха спомените! Пробуждаха отдавна забравени чувства. От устните й се изплъзна слаба въздишка, която го накара да я погледне в очите.

— Да не съм те наранил? — попита я внимателно.

„Повече отколкото можеш да си представиш!“ — помисли тя, но само поклати отрицателно глава. Обзе я неописуемо вълнение.

Той изпитваше същите чувства. Издаваше го блясъкът в очите му. В съзнанието й изплува спомен. Пълнолуние. Тя лежи в обятията на Дру и за пръв път вкусва чувствените му устни.

Прочете мислите й. Бавно наведе глава към нея. Устните й се разтвориха в мъчително очакване. Затвори очи. Дъхът й замря.

Дру! Най-сетне се бе върнал и никак не бе трудно да отгатне защо. Той бе тук, с нея! От толкова време чакаше този миг, толкова отчаяно го желаеше… „Внимавай с мечтите!“ — присмя й се някакъв вътрешен глас и тя опита да се освободи от прегръдката, ала не намери сили. Далечен изстрел разцепи въздуха — явно ловецът бе отминал. Опасността също. Дру вдигна глава. Двамата се изправиха и той се извърна в посоката, откъдето бе дошъл изстрелът.

— Какво става тук? Да няма война? — изглеждаше разтревожен.

— О, не — въпреки усилията гласът й да звучи безгрижно, той трепереше. — Само няколко побъркани ловци.

— Какво правят толкова близо до къщата? — намръщи се Дру.

— Изглежда това ни най-малко не ги притеснява. От няколко месеца си имам неприятности с бракониери.

— Не ми харесва тая работа. По дяволите, стреляха съвсем наблизо. Говорила ли си с шерифа Хейдън?

— Обаждах му се няколко пъти, а той на свой ред се обърна към лесничея. Ала щом някой от тях двамата дойде, бракониерите изчезват. Джак предложи да сложа табела „Частна собственост“ и за известно време това помогна. Вероятно обаче са решили да се върнат и да опитат късмета си отново.

— Сигурна ли си, че е само това?

— Какво искаш да кажеш?

Дру сви рамене и неспокойно заоглежда околните дървета.

— Кметът каза, че е имало инциденти след последното решение на съвета — камък в нечий прозорец, улични сбивания…

— Мислиш, че някой се е опитал да ме застреля, защото се противопоставям на проекта? Ако е така, ти ще бъдеш главният заподозрян.

Погледна я предизвикателно в очите.

— Предпочитам да бъда убедителен по друг начин. Не исках да кажа, че някой умишлено се опитва да те убие. Който и да е бил, може да се е опитвал да те сплаши. Нат Беней живее до теб, нали?

— Нат е луда глава, но никога не би направил нещо толкова безразсъдно. По-вероятно да е някой новодошъл от заводите край границата на щата. Това е част от прогреса, който толкова много цениш, нали? Бракониери, престъпност, шум…

— Явно предпочиташ да си седиш в убежището и да се правиш, че останалият свят не съществува! Кросфийлд започна да се променя, много преди да постъпя в „Ривърсайд Дивелъпмънт“. Заводите, новото летище — всичко това е част от неизбежното развитие. Не можеш да виниш мен, Ан.

— Кого тогава? Някога нямаше търпение да си отидеш. Какво, по дяволите, търсиш отново тук?

Дру премигна изненадан от острите й думи. „Джак е прав, че се е променила“ — помисли си. Очевидно продължаваше да го мрази. Заболя го, като видя презрението в зелените й очи. Някога в тях грееше любов. Толкова силна любов!

— Не можем ли да поговорим по-спокойно, Ан? Ситуацията в града лесно може да стане неконтролируема, а враждата между нас само долива масло в огъня.

— Какво очакваш? Да се върнеш просто така след всичките тези години и аз да ти поднеса фермата на тепсия, без да обеля дума? Да ви оставя да унищожите цял един град, моя град, без борба?

— Очаквах… Надявах се — поправи се той и отново се обърна към нея, — че поне ще ме изслушаш.

— Нищо не може да промени позицията ми! Не виждам за какво можем да си говорим.

— За съжаление, винаги си мислила така. Никога не си се интересувала от желанията на другите. Вълнуват те само собствените ти чувства. А другите хора, техните чувства? Те нямат ли значение?

— Земята е моя и не възнамерявам да я продавам — каза високомерно, но истината бе, че от месеци насам я тормозеше мисълта дали постъпва правилно.

— Добре. За момент забрави имота си. А гласуването за новия кадастър? Той по никакъв начин няма да засегне земята ти. Защо си против?

— Правя каквото смятам, че е най-добро за нашата общност — вирна упорито брадичка тя.

— О, разбирам. Можеш да решиш какво е то, без да изслушаш мнението на другите. Тази твоя самоувереност не намаля ли през изтеклите години?

Изгледа го ядосано. Никой не бе успявал да я вбеси по-бързо от Дру Мейтланд!

— Що се отнася до теб, имам основателна причина да бъда самоуверена. Да не би да си забравил?

— Нищо не съм забравил — отвърна рязко Дру.

— Всъщност спомняш ли си кой кого заряза?

— Защото се опита да ме принудиш да избирам между теб и семейството си!

— Исках само да разбереш какво ни причиниха. Не ми харесваше как те използват, Ан. Адам и Ейдин те разиграваха, а ти им позволяваше, защото мислеше, че твой свещен дълг е да се грижиш за тях. Всичко друго, включително и аз, оставаше на заден план!

— И ти смяташ, че това те оправдава?

— Никога не съм опитвал да се оправдавам. Просто исках да ти обясня. Вече си зряла жена. Сигурно си наясно, че при дадените обстоятелства…

— Така и не успях да разбера как можа да легнеш със сестра ми, когато твърдеше, че обичаш мен.

Той прекара уморено ръка през златистите си коси. Стоеше безмълвно и гледаше в далечината, като че ли искаше да избяга от разговора.

— Винаги се връщаме на това, нали?

— По дяволите! Прав си, винаги се връщаме! — зелените й очи светнаха презрително. — Чаках десет години, за да ти кажа какво точно мисля за грешката ти, както толкова невинно я нарече снощи.

— Тогава направи го — отвърна гневно Дру. — Кажи всичко, Ейнджъл. Не можеш да ми кажеш нещо, което да не съм си го повтарял милион пъти. Вярно, направих грешка, но не мисли, че не съм си платил. Платих достатъчно. Платих с десет години от живота си!

— Аз също. Ти направи своя избор, Дру. Аз нямах алтернатива.

— Всички имаме право на избор. Научих го с цената на болката. Сега можеш да избираш, Ан. Можеш да оставиш миналото, а ние да започнем отначало, точно сега и именно на това място.

— Защо? Как така изведнъж си готов да започнем отначало? Може би работата ти изисква да се одобриш с мен? — отвратена, поклати глава. — Мисля, че те ненавиждам повече от когато и да било!

— Мислиш ли, че е разумно ти да живееш с разочарованието си, а аз — с вината?

— Вина?!

— Разбира се — каза той примирено. Изведнъж яростта бе отминала.

— Но… — погледът на Ан падна върху зеленикавата вода. Гневът й се изпари като утринната мъгла. Беше слаба и ранима. — Ако си се чувствал толкова виновен, защо не опита да ми се обадиш или да ме видиш след развода ви?

— Имаше причини — лицето му придоби каменно изражение.

— Сигурно — отвърна Ан хапливо. След това, като че ли на себе си, каза: — Десет дълги години не чух и дума от теб.

— Веднъж дойдох — отговори Дру замислено. — Пристигнах в Лос Анжелис веднага след развода, за да поговорим. Чаках те на отсрещната страна на улицата, срещу дома ти. Видях те с твоя… приятел. Качихте се заедно — щеше ли някога да забрави онзи ден? Щеше ли да забрави непознатия мъж, прегърнал Ейнджъл, усмивката му, тайните им, които Дру никога нямаше да узнае?

— Защо не се качи?

— Едва ли щяхте да ме посрещнете особено радушно. Старо гадже се появява изневиделица — усмихна се тъжно той.

— Дейвид нямаше да има нищо против. Знаеше всичко за теб.

Дейвид! Значи така се казваше. Почувства се още по-зле. Неочаквано го завладя неизпитвана досега ревност.

— Трябва да си имала голямо доверие в него, след като си му разказала за нас.

— Така е.

— И си го обичала? — не смееше да я погледне, за да не прочете отговора в очите й.

— Да.

Винаги бе смятал, че знае какво е болка, но обзелото го чувство отвори рани, които уж отдавна бяха заздравели. Искаше му се да забие юмрук в дървото до него. Или в лицето на Дейвид. Да сграбчи Ан и да я накара да признае, че лъже, че никога не е обичала друг. Вместо това промълви:

— Когато разбрах за него, реших, че след като съм те наранил, ти искаш да ми го върнеш. Казах си, че си сгрешила също като мен и че тази връзка ще бъде… краткотрайна. Наговорих си доста неща, ала не съм и сънувал, че си се влюбила в друг.

„Кажи му истината! — изстена наум Ан. — Не бях влюбена в Дейвид. Обичах го като приятел, като другар в живота, като човек, който ми помогна да преживея най-тежките години от живота си. Никога няма да мога да обичам толкова силно, колкото обичах теб, Дру!“

— Ако не искаш, не казвай нищо — прошепна Дру. — Всъщност не искам да слушам каквото и да е.

— Аз бях напълно щастлива, преди да се появиш отново.

— Знам. Но няма как. Може и да е неприятно, ала има неща, които трябваше да си кажем много отдавна. Да поговорим за…

— Ейдин.

Като чу името, Дру едва запази самообладание. Тя винаги щеше да е между тях и ако искаха да забравят миналото, трябваше да се справят първо с нея!

— Така и не разбрах при какви обстоятелствата почина. Ще ми разкажеш ли, Ан?

— Добре — в зелените очи бе изписана болка. Тя седна на земята и притисна колене към гърдите си, като ги обви с ръце. Дру се отпусна до нея. — Трябваше да ти се обадя и да ти разкажа за всичко, но не можах. Отишла с познати на някакъв остров до Косумел на среднощно парти. Вероятно са пили доста. Никой не забелязал липсата й, докато не дошло време да се връщат в хотела. За последен път я видели, когато отивала да поплува. Разбира се, търсили са я, ала не са успели да я намерят. Научих два дни по-късно от мексиканските власти. Предполагаха, че се е удавила. Издирването й продължи още няколко дни, но заради подводните течения около острова изглеждаше доста безнадеждно. Джак замина, за да се опита да удължи спасителната акция колкото е възможно. Донесе личните й вещи. Сред бижутата беше венчалната й халка. Искаш ли я?

— Не! — избухна Дру, след това опита да поуспокои тона си. — Съжалявам, Ан, не я искам. Задръж я.

„Или още по-добре, хвърли я!“ — помисли си той горчиво.

— Останалото го знаеш — завърши тя.

— В Мексико на почивка ли е била?

— Доколкото знам.

— Не съм сигурен дали си знаела — бавно каза Дру, като обмисляше всяка дума. — Ейдин играеше комар. Имаше сериозни проблеми.

— Проблеми ли? — Ан го изгледа учудено. — Знаех, че обича да играе на рулетка. Срещаха се с Джак един-два пъти в годината в Лас Вегас, но това едва ли може да се нарече проблем.

— Ейдин се пристрастяваше много лесно.

„Хапчета, алкохол. Всичко без мярка“ — помисли той с болка.

— Не можеше да спре — продължи тихо. — Плащах дълговете й години наред, дори и след развода. Последния път, когато дойде при мен, й отказах.

— Кога стана това? — продължаваше да го гледа недоверчиво тя.

— Около месец, преди да загине.

— Тя се обади и на мен, за да ме помоли за пари — говореше спокойно, ала лицето й бе застинало, сякаш полагаше невероятни усилия, за да скрие чувствата си. — Тогава още живееше в Лос Анжелис. От време на време се залавяше за някоя работа. Нито една от нас нямаше достъп до наследството без съгласието на Джак и явно тя не е могла да го убеди, че наистина има нужда от онази сума. Аз също нямах пари. Ако знаех, бих могла някак да ги събера. Няма да забравя отчаянието в гласа й, преди да затвори слушалката. Мислех, че се преструва. Тя можеше да бъде толкова убедителна! Само ако знаех… — замълча, след това вдигна поглед към него. — Тогава разговарях с нея за последен път.

— И никога повече не се чухте?

— Само в нощта, преди да загине — отвърна нерешително Ан.

Когато погледите им се срещнаха, Дру потръпна от ужас.

— Искаш да кажеш, че ти се е обадила по телефона?

— Тя се стремеше към мен — прошепна отпаднало Ан. — А аз й обърнах гръб. Дори тогава.

Дру беше безсилен. В очите й бе изписана вина и дълбока скръб. Може би сега бе моментът да й каже някои истини за сестра й, но нямаше сили да й причинява болка. А дори и истината не би заличила стореното преди десет години от него. Нищо не можеше да го заличи!

Той искаше да поговорят за сестра й, за нейната смърт, за да освободи по някакъв начин и Ан, и себе си от терзанията. Сега разбра, че е сбъркал. Ейдин винаги щеше да бъде между тях. Дори и в гроба, тя пак стоеше помежду им!

— Ан… — започна, но тя се бе извърнала.

— Мисля, че за днес си казахме достатъчно.

— Може би си права — стана и я погледна. — Довиждане, Ан.

— Дру?

— Да?

— Не минавай пак по моста…

— Не се притеснявай. Ще се прибера по обиколния път. Винаги съм го правил — усмихна се той тъжно.

Четвърта глава

Горещи и сухи, дните се нижеха без капка дъжд, който да охлади времето и страстите. Дру бе в града от две седмици. Кросфийлд оставаше разделен на два лагера. През последните няколко дни Дру бе провел редица срещи. Хората, с които беше разговарял, реагираха разгорещено, а някои дори го заплашваха. Други пък постепенно започваха да приемат неговите аргументи.

Веднъж обядва с Бърнис Балард, Уилма Гейтс и още някои дами от Историческото дружество. Основната им грижа бе да се запазят няколко сгради от началото на века. Предложението на Дру те да бъдат преустроени в магазинчета и ресторанти се бе харесало на дамите. Когато обядът свърши, те решиха да се срещнат идната седмица, за да продължат дискусията.

Срещите минаваха изключително благоприятно. Като цяло обаче, двата лагера бяха станали още по-непримирими. Като че ли проектът се бе превърнал в катализатор на сблъсъка между различни личности и възгледи. Това, което тревожеше Дру най-много, бяха зачестилите хулигански прояви през последните седмици. Няколко къщи бяха напръскани с боя, а гумите на колата на Уилма Гейтс бяха надупчени, докато пазаруваше.

Изстрелите в имението на Ан продължаваха да го безпокоят, въпреки че тя самата се отнасяше съвсем спокойно към случилото се. Дру реши да говори с шериф Хейдън, но последният просто прие теорията на Ан. Изглеждаше логично, обаче Дру все още се притесняваше от възможността тя да е обект на заплаха. Трябваше да се направи нещо, и то бързо, за да се спре насилието, преди да е станало късно.

Дру седеше в малкия кабинет, който кметът му бе предоставил. Разхлаби вратовръзката си и разкопча горното копче на ризата. Климатичната инсталация бе повече шумна, отколкото ефективна. Погледна замислено през прозореца.

Вече цяла седмица на запад се трупаха тъмни буреносни облаци, ала не можеше да завали. Въздухът сякаш бе наелектризиран и Дру подозираше, че това напрежение има съществен принос за разпалените страсти в града.

„Малко повече от седмица до гласуването — мислеше мрачно той, — а Ан прави всичко възможно да го провали.“ От онази сутрин край реката не бе чувал нищо за нея. Подозираше, че се крие и чака той да си отиде.

От една страна, разбираше поведението й. Истината обаче, че след всичките тези години продължаваше да я желае, го объркваше. Години наред животът му бе програмиран. Всичко се въртеше около работата. Сега, като поглеждаше назад, разбираше, че амбициите и кариерата са били своеобразно бягство от миналото.

Когато видя отново Ейнджъл на погребението, разбра, че все още я обича. Върна се в Далас, убеди работодателите си да инвестират и зачака търпеливо.

Ако опиташе това, което бе замислил, можеше отново да си навлече неприятности, обаче му бе омръзнало да прикрива чувствата и да пилее времето си. Просто му бе омръзнало да чака. До вечерта и Ан щеше да го узнае.

Обзет от нов прилив на решителност, той се отправи към заседателната зала. Усмихна се. От години не се бе чувствал толкова добре.

„Защо ми се усмихва по този начин?“ — зачуди се Ан, като нервно въртеше молива между тънките си дълги пръсти. Кметът откри заседанието на съвета. Всеки път, когато погледите на Ан и Дру се срещаха, тя имаше чувството, че нещо преминава от единия в другия. Гледаше я сериозно и властно. Тя не можеше да се сдържа и току вдигаше поглед към него. Сърцето й биеше лудо. Дру подпря с ръка брадичката си и я изгледа с възхищение. Погали я с поглед и кръвта й запулсира в слепоочията.

— Какво ще кажеш за фойерверките, Ан?

— К-какво? — обърна поглед към кмета Сайкс, който я гледаше над очилата си.

— Фойерверките. Какво смяташ за фойерверките?

— Аз… Наистина ли мислите, че един пикник ще оправи нещата? Никога не съм виждала Кросфийлд такъв. Не можеш да минеш по улицата, без да бъдеш въвлечен в някаква препирня. Боя се, че скарата и фойерверките не са достатъчни да успокоят жителите.

— Ако имаш по-добро предложение, ще се радваме да го чуем — тихо се намеси Дру от отсрещната страна на масата. Дълбокият му глас я накара да потръпне и заплаши да разруши защитните бариери, които бе издигнала от онзи ден в гората. Погледна го отново — усмихна й се по онзи чувствен начин, който тя помнеше твърде добре.

— Можеш да спреш проекта — подхвърли тя предизвикателно. — Всичко бе прекрасно, докато не дойде ти…

— Доволна си от растящата безработица и стагнацията ли? — противопостави се Дру.

Ан се ядоса.

— Кажи й го — обади се Нейт Беней от дъното на стаята. Изправи се бавно и я погледна яростно. Личеше, че е пил. — Аз мисля, че идеята е добра. Може би това е начинът да се оправим с онези стари и ограничени кокошки, от които идват всичките неприятности. Разбира се, теб, Ан, не причислявам към тях.

Кръвта на Дру кипна, като слушаше как Беней издевателства над Ан. Той понечи да се изправи, но кметът сложи ръка на рамото му.

— Нат, ако нямаш повече какво да кажеш, защо не отидеш да се обадиш на Уанда да те вземе? Не ми се ще да ходиш пеша в това състояние.

— Просто исках да си кажа мнението — измърмори Нейт, като вдигна ръце в знак на подчинение. — Само едно нещо, което искам да изясня с Дру. Ако Ан откаже да продаде, това ще обърка ли нашите сделки със Сам Маколи като нейни съседи?

— Обсъждахме това онзи ден, Нейт — каза хладно Дру, като едва се сдържаше. — Договорите още не са окончателно готови, не са подписани и няма да бъдат, докато не разговарям със собствениците. Това е единственият отговор, който мога да дам в момента.

Нейт стоеше мълчаливо. Най-накрая, като хвърли още един яростен поглед към Ан, той кимна и с несигурна крачка излезе от стаята, като тръшна вратата след себе си.

Ан седеше уязвена и унижена от откритата враждебност на Нейт Беней. Усети, че Дру я гледа. Но нямаше да вдигне поглед към него! Нямаше да му достави удоволствие да види колко разстроена е в действителност.

— По-добре да отидеш утре при него и да поговорите, Дру — посъветва го Сайкс. — Може да създаде големи неприятности. Винаги когато пие, му се привиждат купища долари. Поговори с него, виж дали можеш да го успокоиш за известно време. И аз искам проектът да се осъществи, ала не одобрявам това, което става наоколо.

— Нито пък аз — отвърна Дру, мрачно свил устни. — Ще видя какво мога да направя.

Заседанието продължи още малко и веднага щом кметът го закри, Ан понечи да си тръгне. Дру стана и тръгна към нея.

— Изчакай минутка, Дру — спря го кметът. — Трябва да говоря с теб, преди да се измъкнеш.

Ан вече бе на вратата и хвърли поглед назад. Дру се усмихна, като че ли искаше да й каже, че може и да е спечелила битка, но не и войната. Тя се обърна и си тръгна.

Ан излезе от изпълнената с пара баня, седна на ръба на леглото и започна да маже влажното си тяло с лосион. Спря и погледна нагоре намръщено. Нещо чукна по прозореца. Помисли, че си въобразява, обаче нещо се удари отново в стъклото, този път — по-силно.

Отиде до прозореца. Навън бе тихо и спокойно. Въздухът бе горещ и наситен с аромата на цветя. Небето бе осеяно с хиляди звезди, чиято призрачна светлина придаваше причудливи форми на всичко наоколо и й трябваха няколко секунди, докато разбере, че сред дърветата се движи някаква сянка.

— Дру?

— Не съм те събудил, нали? Видях, че свети. Звъннах няколко пъти, но явно не си чула.

— Къпах се… — млъкна и прехапа устна. — Какво правиш тук?

— Трябва да поговоря с теб. Може ли да вляза?

— Аз ще изляза — отвърна бързо тя. Дръпна се от прозореца и осъзна, че е само по хавлиена кърпа. Грабна розовия копринен пеньоар от гардероба, захвърли кърпата и се уви в него. Втурна се надолу по стълбите и пресече фоайето. Дру бе на входната врата. Ан я отвори и излезе на верандата.

— Какво правиш тук по това време? — попита отново и седна на парапета.

— Минавах случайно — отговори той и опря рамо на една от колоните. — Честна дума. Искам да се извиня заради Беней. Току-що се връщам оттам. Не мисля, че занапред ще имаш проблеми с него.

— Благодарна съм ти, но не е необходимо да ме защитаваш. Вече съм голяма.

— Разбира се — обгърна я с поглед той. Коприненият пеньоар прилепваше плътно към тялото й.

— Само заради това ли дойде?

— Не. Всъщност дойдох да те поканя на вечеря.

— Вечеря? Не мисля, че идеята е добра — намръщи се и се размърда върху парапета. Пеньоарът се разтвори и Дру отклони поглед.

— Напротив. Обядвал съм, вечерял съм, закусвал съм и съм пил чай с почти всеки в града, освен с теб. Как мога да те убедя в добрите ми намерения, като не ми даваш възможност?

Светлината от прозореца привлече една нощна пеперуда, която се залепи за мрежата.

— Мисля, че не можеш да ме убедиш, по какъвто и да е начин.

— Но ти още не си ме изслушала. Като обществен представител, твое задължение е…

— Не съм избирана — отбеляза сухо тя. — Кметът ме убеди да изкарам докрай мандата на баща ми. Но едва когато се съгласих, сметна за нужно да ми каже, че баща ми е бил преизбран за още шест години. Остават ми още четири.

— Можеше да подадеш оставка.

— Не можех. Бях обещала.

— А ти винаги спазваш обещанията си. Тогава защо не ми обещаеш една вечеря? Наистина бих искал да се видим.

— За бизнес ли ще говорим?

— Разбира се. Утре през нощта се връщам в Далас, обаче можем да вечеряме по-рано. Ще те взема в шест.

— Не съм казала, че ще дойда — напомни му рязко, но почувства, че се предава. Топлият му и тих глас я обезоръжаваше. — Късно е. Ще се прибирам — каза тя и се опита да се промъкне покрай него. Той протегна ръце и я спря.

— След малко.

Когато почувства топлината на ръцете му, тя потръпна от вълнение и възбуда. Той я улови за раменете, обърна я към себе си и я погледна в очите.

Зачуди се как е възможно едновременно да го презира и желае. Как можеше да копнее за допира на ръцете му, за милувките на устните му след всичко, което й бе причинил? Бе предпочел сестра й. Бе се оженил за нея…

Не би трябвало да иска нищо от този мъж. А искаше всичко. Изстена тихо. Дру пое дълбоко въздух и я притисна към гърдите си. Целуна косата, очите, носа, брадичката и най-накрая, за миг, устата й.

— Ейнджъл… Ан, не разбираш ли? — прошепна той с нотка на отчаяние в гласа. Нежно приглаждаше непослушните й коси. — Ти не се бориш с мен. Бориш се със самата себе си и с чувствата си.

— Не е вярно — отрече неуверено и затвори очи. Пръстите му се плъзнаха по устните й. Гърдите й се притискаха в неговите. Изпита желание да се потърка в тях, обаче се насили да стои неподвижно в прегръдките му.

— Хайде, Ан, признай — измърмори полугласно Дру.

— Нищо не изпитвам — треперещият глас я издаде.

— Така ли? — топлият му и настоятелен дъх я накара да настръхне. Тръпнеше в ръцете му, а той я притисна още по-силно.

— Чувствам как сърцето ти тупти — тихо каза той и плъзна ръка към лявата й гръд. — Трепериш. Усещам желанието ти.

Отвърна на ласките му и той изстена. Целуна я настойчиво и тя му отвърна. Тази целувка нямаше нищо общо с нежните му целувки от миналото — беше много по-възбуждаща. Това бе целувка на непознат, която я замая.

— Дру, недей — помоли го, когато обсипа с горещи целувки шията й. — Моля те. Не е редно.

Той спря. Очите му бяха премрежени от страст. Но в тях имаше и искрица гняв, а това караше Ан да тръпне.

— Ще го променим — каза той дръзко. — Искам да те видя. Утре вечер.

— Не мога…

— Не можеш или не искаш? — Дру я сграбчи за ръцете.

— Може би вече имам планове за вечерта — отвърна ядосано тя, като се освободи.

— Можеш да ги промениш заради мен. Не можеш вечно да се криеш! Ще те взема в шест.

— Не! Исках да кажа… Ще се срещнем в ресторанта — съгласи се най-после тя.

— Нали няма да ме излъжеш?

— Нямаш основание да не ми вярваш!

Дру се усмихна тъжно. Наведе глава към нея и прошепна заплашително:

— Но ако не се появиш, ще дойда да те търся! И ще те намеря!

Преди да успее да му възрази, я целуна бързо и тази целувка почти влуди Ан…

— Ейнджъл! Ейнджъл! — гласът на Ейдин в кошмара караше Ан да стене и да се мята в леглото. — Знаеш, Ейнджъл, нали?

— За какво говориш, Ейдин? Какво да знам?

— Знаеш, кого вижда Дру, когато погледне в очите ти. Той вижда мен!

— Не е вярно! Лъжеш!

— Лъгала ли съм те някога, Ейнджъл? Защо иначе се върна след всичките тези години? Заради мен!

От гърлото на Ан се изтръгна вик и тя с ужас отвори очи. Погледът й се плъзна по тъмнината и страхът я смрази. Допря ръка до обляното си в студена пот лице.

Беше сънувала. Дру се бе върнал и беше донесъл със себе си кошмарите…

Пета глава

На следващия ден късно следобед Ан позвъни от болничната стая на Дона Купър в мотела.

— Дру, Ан е — сърцето й се сви, когато чу гласа му:

— Здравей. В ресторанта ли си вече? Тъкмо тръгвах…

— Не съм в ресторанта. В болницата съм.

— В болницата? Какво се е случило?

Загрижеността му бе искрена и Ан се почувства виновна, ала си каза, че няма избор. Приятелката й се нуждаеше от нея.

— Добре съм, но Дона е тук. Отбих се да я видя и болките й започнаха. Уейн е извън града и аз я докарах в болницата.

— Как е тя?

— Лекарят каза, че тревогата е била фалшива, но за всеки случай трябва да пренощува в болницата. Не мисля, че е редно да я оставя сама. Това й е първото раждане.

— Разбирам — отвърна той разочаровано, като същевременно в гласа му прозвуча загриженост. — Искаш ли да дойда?

— Не е необходимо. Съжалявам за вечерта.

— Аз също. Ще ти звънна, когато се върна. Пази се, Ан, и поздрави Дона.

— Дру? Благодаря ти, че ме разбра.

— Няма защо. Ще се видим след няколко дни.

Ан остави слушалката, без да знае какво точно изпитва — облекчение или угризение. Дона я гледаше недоволно.

— Защо го направи?

— Кое? — Ан седна на ръба на леглото.

— Да отложиш срещата си с Дру, ето кое! Докторът каза, че съм в отлично състояние. Сутринта ще ме изпишат.

— Е, просто си помислих, че може да имаш нужда от мен. Впрочем, не бе среща.

— Извинявай, но не те ли покани на вечеря? А ти не каза ли „да“? Обикновено на това му се вика среща.

— Добре де, делова среща — настоя Ан.

Дона вдигна тъмните си вежди и я изгледа проницателно. Бе неспасяема романтичка. Откакто Дру се бе върнал, тя разправяше наляво и надясно, че тъжната история на разделените любовници ще завърши щастливо.

— Всъщност не съм го виждала, обаче Кели ми каза, че онзи ден тя и Джак са обядвали с него. Изглеждал чудесно — Дона се засмя и скръсти ръце върху големия си корем. — Всъщност сподели, че бил направо великолепен.

— И ти говориш като сестра си.

— Винаги е бил великолепен — упорстваше Дона. — Той и Джак бяха най-хубавите момчета в гимназията. Всички момичета ни завиждаха.

— Мина много време — промълви Ан, свела поглед.

— Знам. Обаче тези спомени не избледняват и понякога е забавно да се върнеш в миналото. Дру и Джак бяха такива немирници, но ти промени Дру, той стана… нежен. Джак пък винаги е бил нехранимайко. Съобразяваше се само със собствените си желания. Карахме се най-вече заради секса. Докато най-накрая се предадох.

— Никога не съм знаела, че ти и Джак…

— Че сме били любовници? Не исках да се разчуе, а още по-малко — да стигне до теб. Винаги си била консервативна. Не съм ти споменавала, но ти завиждах за начина, по който Дру се отнасяше към теб. Никога не те е подтиквал към нещо, за което не си имала желание. Тогава той ми се виждаше като рицар в блестящи доспехи.

— И аз мислех така, докато не разбрах какъв е в действителност.

— Аз пък след това му се възхищавах още повече, понеже намери смелост да направи каквото трябва — упорстваше Дона. — Знам, че станалото не бе редно и, че ти много страдаше. Но Дру също страдаше! Ти го изостави. Не одобряваше приятелите му, начина на живот… Накара го да мисли, че не е достатъчно добър за теб.

— Никога не съм го твърдяла! — изкрещя Ан. — Дори не съм си го мислила!

— За разлика от Дру.

— Откъде знаеш?

— Той ми каза. Беше самотен и страдаше. Помислих си, че откакто ти и той…

— Не се съгласих да се любим.

— Знам. А Ейдин си имаше начини за прелъстяване, които не се стесняваше да използва. Не е много трудно да си представя какво е станало през нощта, след като скъсахте.

— Страхувам се, че няма да мога да го преглътна.

— Не е ли време да опиташ? Знам, че не ти е безразличен. Изписано е на лицето ти.

— Не знам какво изпитвам — призна Ан с отпаднал глас. — Минаха десет години, Дона!

— Доколкото разбрах, и Дру се чувства като тебе.

— Не знам. Има ли значение какво изпитваме с Дру? Преживели сме твърде много разочарования — млъкна и сведе поглед. — Ейдин винаги ще е между нас.

— Ейдин е мъртва — намръщи се Дона.

— Това няма никакво значение. Винаги съм се питала…

— Какво?

— Нищо няма да стане. Впрочем, когато изпълни задачата си тук, той ще замине. Сигурно се отегчава в Кросфийлд. Не си заслужава да разпалваме огъня само за няколко нощи.

„Без значение дали е останала искра, или не“ — добави тя мислено.

— Далас не е на края на света — настоя Дона. — Ако се решиш да продадеш къщата и парцела, може и ти да отидеш там.

— Нямам намерение да продавам дома си.

— Не си ли чувала, че домът е там, където е сърцето ти? И двете знаем, че си се лепнала за тази стара барака заради обещанието, което даде на баща си. Но той е мъртъв, Ан! Ейдин също. Сега трябва да мислиш за себе си. Тази земя струва цяло състояние. Ще бъдеш осигурена до края на живота си.

— Джак ли ти наговори това? Всъщност от месеци ме тормози мисълта да продам земята. Ала няма да позволя на Дру да дойде тук и просто ей така да промени живота ни!

— Това ли било? Не казваш „не“ на благоустройствения проект, а на Дру!

— Бях против проекта, още преди да разбера, че и Дру участва. За твое сведение, точно това щяхме да обсъждаме довечера — проекта за „Ривърсайд“.

— Наистина ли? — мъжки глас я накара да се обърне.

Дру стоеше на вратата. В дясната ръка държеше огромен букет жълти рози. Белите стени подчертаваха тъмносивия костюм, бронзовия загар и сините му очи. Ан бе слисана.

— Дру! Колко се радвам, че те виждам! — възкликна Дона, като не забеляза погледите, които си размениха той и приятелката й. — За мен ли са? Колко си мил!

Дру се поколеба за миг. След това се засмя, прекоси стаята и подаде цветята на Дона.

— Разбира се, че са за теб. Как се чувстваш?

— О, чудесно! Ще ме изпишат утре сутринта. Докторът каза, че е от притеснение. Не ли е мило от страна на Ан да ми прави компания?

— Наистина е много мило — съгласи се Дру.

— Не е само притеснението — смути се Ан. — Тя имаше болки.

— Така е — призна Дона. — Бях се уплашила. Това бебе означава толкова много и за мен, и за Уейн. Не знам какво щеше да направи, ако нещо непредвидено се бе случило.

— Ан каза, че Уейн е заминал. Той знае ли? — попита тихо Дру.

Дона прехапа устни и се намръщи.

— Не. Не виждам защо трябва да го тревожа. Веднага ще хукне насам, а аз ще се притеснявам да не катастрофира.

— Обади му се — Дру погледна разтревожено Ан.

Тя разбра какво има предвид. Когато Ейдин загуби бебето, Дру бе заминал в Далас, за да кандидатства за работата в „Бредън Индъстри“. Едва след няколко дни разбра за случилото се. Изпадналата в истерия Ейдин се обади първо на баща им, а той на свой ред звънна на Ан, но тя се реши да потърси сестра си едва няколко дни по-късно. Тогава изгаряше от ревност, ала разбираше как се чувства Дру. Бебето, което Ейдин загуби, беше момче. Сега щеше да е почти на десет години…

— Сигурно си прав — изрече бавно Дона. — Не съм на същото мнение, но може би наистина трябва да му се обадя — стисна силно ръката му. — Благодаря ти, Дру.

— За какво?

— За това, че все още мога да разчитам на теб като на приятел. Знаеш ли, не си се променил.

— Само донякъде — обърна се и се усмихна загадъчно на Ан. — Имаш ли нещо против да излезем за малко навън, Ан? Искам да обсъдим нещо, преди да замина.

Не можеше да откаже, още повече, че Дона вече звънеше на Уейн. Когато излязоха навън, Дру я хвана под ръка и я поведе към ягуара, който изглеждаше съвършен и същевременно опасен — като мъжа, който го караше.

— Харесва ли ти? — попита я с усмивка.

— Колата е великолепна!

— Искаш ли да те повозя? Ще ми е приятно да те закарам до вас.

— Благодаря, но съм с кола. Пък и искам да остана още малко при Дона — замълча и го погледна в очите. — Сега вече е спокойна, но преди наистина бе уплашена. Едва ли знаеш, че тя има два спонтанни аборта. Ако нещо стане и с това бебе…

— Всичко ще мине добре, Ан — протегна ръка към нея.

Ан копнееше да се притисне към него, да се сгуши и да забрави всички грижи. Мъжът, който можеше толкова лесно да разпали в нея унищожителен гняв, умееше и да я успокои с една-единствена дума или докосване.

— Трябва да остана при нея — преглътна Ан.

— Разбирам.

— Дру, съжалявам за твоето бебе. Твоето и на Ейдин. Трябваше да ти го кажа отдавна, ала не можех да се реша. Сигурно е било ужасно и за двама ви.

Той сведе поглед. Как да й разкаже за онази нощ или за другите, прекарани със сестра й? За лъжите, заплахите, за непрестанния ад, в който се бе превърнал животът му? Как да й каже, че Ейдин бе правила два опита за самоубийство, след като я напусна? Че го бе заплашила и с нещо по-ужасно? Ан имаше право да знае всичко, но, о, Господи! Не можеше да се реши да й каже, че сестра й беше луда!

На лицето му бе изписана болка и Ан осъзна колко слаб е той в действителност. Беше я обвинил, че живее с миналото, но явно и той не можеше да го забрави.

— Може ли да ти се обадя, когато се върна? — попита Дру, когато най-сетне се отърси от спомените.

— Кога ще се върнеш?

— Към края на седмицата. Сигурно преди четвърти — поколеба се за миг, след това продължи бавно: — Може би не знаеш, но кметът ме помоли да се изкажа по време на пикника. Ще разясня някои подробности във връзка с проекта.

— Сутринта кметът се обади и на мен. Това, което може би пък ти не знаеш, е, че помоли и мен да говоря. Аз също ще разясня някои подробности във връзка с проекта.

— Дебати?! С теб?! Значи — всичко или нищо!

Шеста глава

— Какво изпуснах? — попита Ан и бързо седна до Дона Купър и сестра й Кели.

Ан бе подготвяла речта си цяла сутрин и бе забравила за традиционния бейзболен мач между Кросфийлд и техните съперници от незапомнени времена, Кристъл Фолс.

— Много — промърмори Дона, без да отмества поглед от игрището. — Вече е средата на деветата част. Два аута, водят с една точка. Къде беше?

— Имах работа — Ан се съсредоточи върху играта, като бързо огледа играчите. Джак подаваше, Уейн Купър бе на първа база, Нейт Беней — на втора.

Джак удари топката и тя полетя към средата на игрището. Дона и Кели притаиха дъх, когато топката започна да пада надолу. Кетчърът, облечен в джинси и бяла тениска, се затича, вперил поглед в летящата топка. Скочи и я улови с едно изящно движение. Публиката подивя от възторг. Дона, Кели и Ан се смееха и ръкопляскаха. Когато обаче същият играч се запъти към скамейката, Ан изведнъж притихна. Не сваляше поглед от него. Дона стисна ръката й.

— Страхотен е! — възкликна тя. — Знаех си, че ще успее!

— Това е…

— Дру, разбира се — ухили се Дона самодоволно.

Дру! Ан дори не знаеше, че се е върнал! Явно бе решил, че може да й се обади по-късно. Почувства се излъгана.

Той седеше на пейката със свалена каска и кръстосани крака, наблюдавайки играта. Изглеждаше млад, силен и способен. Тя изпита странно вълнение — същото вълнение изпитваше преди години, когато гледаше как той играе.

След несполучливия си удар първият играч от Кросфийлд изгоря под възторжените викове на привържениците на Кристъл Фолс. Вторият, Нейт Беней, замахна с бухалката. Когато и той трябваше да напусне играта, се закани с пръст към трибуните на противника. А там танцуваха в очакване на осмата си поредна победа.

Дру излезе на игрището и започна да се готви. Избра една бухалка и замахна няколко пъти във въздуха. Мускулите на ръцете и раменете заиграха под тениската. Неохотно опита да се съсредоточи върху играта на Джак.

— Хайде, скъпи, направи го заради мен! — крещеше Кели.

Джак подаваше пръв и прати топката встрани от трета база. След това с лекота премина през първа и се закова на втора. Привържениците на Кросфийлд бяха екзалтирани, най-вече Кели, която скочи на крака, като викаше и ръкопляскаше. Напрежението на терена се пренесе по трибуните. Обидите и кавгите между привържениците на противниковите отбори ставаха все по-остри. Деветата част завърши с два аута и една точка по-малко.

Дру намаза ръцете си с талк. Това е само игра, напомни си той, когато се изправи срещу питчъра на Кристъл Фолс. Обаче знаеше, че не е само игра. Кросфийлд жадуваше за победа. Сега тя зависеше от него, а като изключим онова хващане, не бе направил нищо през целия мач. По дяволите, не знаеше какво търси тук! Бе дошъл с кмета и изведнъж се бе озовал на игрището. Единственото хубаво нещо бе, че Ан я нямаше, за да види слабата му игра.

Всеки път, когато Кросфийлд нападаше, той я търсеше с поглед из трибуните. В гимназията не бе пропускала негов мач. Тя бе най-запаленият му почитател. Казваше й, че го вдъхновява, когато играе добре, и му е утеха, когато се представя зле.

„Бъди търпелив! — каза си гневно Дру. — Изчакай!“ Господи, ако бе научил нещо през последните десет години, то това бе да чака. Следващата топка бе аут и я остави.

— Страйк! — извика съдията.

— Топката бе в аут! — възрази Дру.

— Страйк, играчо — отвърна му любезно съдията.

Ан наблюдаваше със свито сърце. Това е само игра, повтаряше си и тя. Обаче знаеше, че не е. Публиката крещеше. Запалянковците и играчите на Кросфийлд разчитаха на Дру да измъкне отбора. Ан знаеше, че ако не успее, гордостта му ще бъде наранена.

— Давай, Дру! — извика тя с всичка сила.

Гласът й стигна до Дру, когато топката летеше към него. Замахна и топката се удари в бухалката. Трибуните се взривиха, когато той мина през трите бази и се върна на изходното място. След седем години Кросфийлд отново бе спечелил! Ако се съдеше по всеобщата радост, тази победа щеше да се превърне в грандиозен празник.

Публиката слезе на игрището и заобиколи победителите. Някой бе докарал пикапа си близо до трибуната и раздаваше леденостудена бира на веселата тълпа.

Дру усети, че го потупаха по ръката и се обърна. Видя момче на около десет-единайсет години с жълтеникавочервена коса и луничаво лице. То важно му подаде една протрита топка.

— Какво е това? — попита Дру, като протегна ръка.

— Твоя е. Прескочих оградата и я намерих — отвърна хлапето. Изведнъж то примижа и се засмя. — Ще ти донесе щастие.

— Благодаря ти — завъртя топката в ръката си. — Бих казал, че вече ми го донесе.

Той разроши косата на момчето, след което то се обърна и затича към приятелите ри.

— Ей, Дру! — извика Джак и сложи небрежно ръка на рамото му. — Това е за теб.

Дру пое студената бира с благодарност. Вдигна бутилката към устата си, но ръката му замря във въздуха — Ейнджъл стоеше на трибуната, далеч от тълпата. Дъхът му спря. За първи път я виждаше с пуснати коси. Когато погледите им се срещнаха, очите й проблеснаха от възторг.

Често бе мислил, че ако може поне за секунда отново да е неин идол, би умрял щастлив. В този момент обаче никак не му се умираше. Никога не се бе чувствал по-жив. Би изкачил планини, би преплувал морета, само възторженото изражение на лицето й да не изчезне!

Пожела да я заведе край реката, където бе хладно и сенчесто, да я съблече бавно и да я люби, докато десетте години самота се стопят…

Усмихна се и почувства увереност, каквато не бе изпитвал от години. Отборът бе спечелил благодарение на него, момичето му го гледаше от трибуната и, по дяволите, той се чувстваше идеално! Изживяването бе неповторимо.

— Дру! Моите поздравления! Страхотен удар! — Сайкс яростно разтърсваше ръката му. — С тази победа ти спечели още няколко души за проекта!

— Благодаря, кмете, но се съмнявам, че някой ще промени мнението си заради една игра.

— Нещата се нареждат добре — настоя кметът, като го потупа по гърба. — Довечера ще хапнем и пийнем, хората са развълнувани, времето работи за нас, а ти изтръгна зрелищна победа. Идеална нощ за малко фойерверки, а?

— И аз съм на същото мнение — отвърна Дру и се обърна към трибуните. Ейнджъл бе изчезнала.

Ан седеше неподвижно в колата и гледаше рисунката. Когато видя сгънатия лист върху предната седалка, реши, че е боклук. Мислите й бяха напълно погълнати от Дру. Тя разгъна листа и й трябваше цяла вечност, преди да осъзнае какво държи в ръцете си. Това беше предупреждение. Приличаше на страница, скъсана от стара религиозна книга. Рисунката изобразяваше съгрешил Ангел в горящо езеро, окован във вериги, с изкривено от болка лице. Пламъците го поглъщаха. Тя долови горещината, агонията на ангела, който напразно се мъчеше да се освободи. Рисунката бе едновременно и красива, и ужасяваща; привличаше, но също така и отблъскваше. Не можеше да откъсне поглед от нея.

Ръцете й се разтрепериха. Обзе я тревога. Нямаше представа дали това е шега, или истинска заплаха. Обзе я смесица от чувства — вина, ревност, ненавист, гняв, отчаяние…

Със сподавен стон смачка листа и го пъхна в джоба си.

Седма глава

Слънцето беше залязло и над реката се спусна нежна виолетова мъглявина. Гората тънеше в здрач, разпръскван единствено от хартиените фенери, а от отвесния бряг на реката прииждаше сладкото ухание на диви орлови нокти. От време на време случаен полъх на вятъра донасяше примамливи миризми от цвърчащите скари, около които се бяха скупчили участниците в пикника.

Нощта беше гореща и Ан се измъчваше още повече под лъчите на монтираните на естрадата прожектори. За кой ли път измъкна кърпа от джоба си и изтри влажните си длани. Огледа тълпата. Бе видяла същите лица на следобедния бал на открито — Джак и Кели, Дона и Уейн Купър, Нейт Беней, Сайкс, Виола Пеклъс — все отколешни познати. Но след предложението на Дру някой от тях бе оставил онзи лист в колата й, за да я сплаши.

Почувства прилив на гняв и лицата се размиха пред очите й. „Ривърсайд Дивелъпмънт Къмпани“ бе разрушила приятелства, бе настроила съседи един срещу друг. Обещанията бяха оголили безмилостно уродливата алчност на съгражданите й, толкова дълго потискана от извечния бяг на реката, сладкия аромат на цветята и ленивата жар на безкрайните летни дни.

Рисунката припомни на Ан ненавистта й към „Дивелъпмънт Къмпани“ и добрите чувства, които бе изпитала към Дру този следобед, изчезнаха.

Въпреки че гледаше упорито встрани, знаеше, че той я наблюдава. Бе седнал недалеч от нея. Колкото и да се стараеше да не поглежда към него, Ан чувстваше осезателно присъствието му и това я правеше раздразнителна.

И тази вечер бе с джинси — опитваше се да изглежда обикновен, като другите.

Но „обикновен“ едва ли беше подходяща дума. Джинсите прилепваха плътно към стройните му бедра, а тъмносиньото поло подчертаваше мускулестите му ръце и гърди и разкриваше недвусмислено неговата мъжественост. Улови погледа й и се усмихна, а после й намигна. Това я накара да се извърне.

Кметът Сайкс се качи на подиума и чукна с палец по микрофона, който тутакси възнагради тълпата с многократно усилен оглушителен писък. Целият първи ред подскочи.

— Малко тишина, моля, и да започваме. Както повечето от вас знаят, напоследък напрежението в Кросфийлд е по-силно и от мексиканска текила. Ще умра от срам заради повечето от нас — включвам и себе си, откакто в града се появи „Ривърсайд Дивелъпмънт“. Няма абсолютно прави или криви. Истината има две страни. Точно затова помолих Дру Мейтланд и Ан Лоуел да се изкажат. Различните виждания биха могли да ни накарат да разберем и двете позиции. И кой знае, може пък да намерим компромисен вариант. Ан?

Тя се изправи и листчетата с бележки в скута й се разпиляха. Смутена се наведе да ги събере и в същия миг Дру понечи да вдигне няколко страници, паднали точно пред краката му. Подаде й ги и пръстите му крадешком погалиха нейните. Тя застина за частица от секундата, като не можеше да устои на взаимното привличане.

После се обърна и с облекчение се запъти към микрофона, като продължи да се рови нервно из бележките си. Някой от задните редове изсвири и пръстите на Ан затрепериха още по-силно. Най-сетне се отказа и потърси с поглед познатите й лица. В същия миг разбра какво трябваше да каже. Изкашля се и се наведе към микрофона. Гласът й бе ясен и силен и звучеше убедително.

— Както знаете, прекарах осем години в голям град и мога да кажа, че едва дочаках да се върна у дома — замълча за миг, докато събираше мислите си. — Разбрах, че Кросфийлд никога няма да стане Лос Анжелис, Ню Йорк или Далас, а „Ривърсайд Дивелъпмънт“ крои планове да промени драстично и необратимо нашия град.

Заговори по-бързо и по-уверено. Заразказва за самотата и изолацията на преселниците в големия град и за това, че бе живяла пет години врата до врата с младо семейство, чиито имена така и не научи. Споменът за липсата на общност и на гордостта, че си жител на точно определен град. Спомни си как след осем години бе посрещната у дома с отворени обятия. Напомни за подкрепата, която бе получила след смъртта на баща си и сестра си, за приятелите, съседите и познатите, които търсеха повод да наминат, само за да бъдат наблизо, ако има нужда от тях.

Разказът за вечерния бриз, който подухваше през отворените врати и прозорци, за звездното небе и децата, които играеха спокойно на двора пред родните си къщи. Не забрави нищо от онова, което щяха да загубят и не спести нищо от преимуществата, предлагани от Ривърсайд Дивелъпмънт, но най-дълго говори за необходимостта от солидарност и от единство. Каквото и да се случеше, не трябваше да се разделят и да воюват помежду си.

Когато свърши, настъпи гробна тишина, а миг след това я заля буря от аплодисменти, които я придружиха чак до мястото й. Дона Купър се усмихваше и й махаше, а съпругът й Уейн вдигна победоносно палец. Няколко реда по-назад Бърнис Балард бършеше очи с кърпичка.

Самата Ан едва сдържаше сълзите си. Думите й бяха развълнували дълбоко не само събралите се, но и самата нея. Бе говорила съвсем откровено и по този начин бе разкрила чувствата си много по-дълбоко, отколкото възнамеряваше.

Дру я погледна проницателно. После се усмихна гордо, сякаш й казваше: „Видя ли? Нали ти казвах, че ще се справиш!“ После бавно се изправи и зае мястото й пред микрофона.

— Трябва да призная, че е дяволски трудно да се продължи след такива думи — започна той с леко иронична усмивка. След това стана сериозен и огледа присъстващите. — Когато преди десет години напуснах Кросфийлд, отнесох със себе си много неща: любовта към историята и традициите, вдъхната ми в началното училище от госпожа Виола Пеклъс; чувството за граждански дълг и гордостта, че принадлежа към моята общност, на които ме научи кметът Сайкс; силно развитото усещане за добро и лошо, дадено ми в ранна възраст от шерифа Хейдън — замълча за миг и през тълпата премина тих смях. — Всичко това взех със себе си, а оставих единствено лошата си слава. След всичките тези години се върнах, за да поправя тази слава и да дам нещо на хората, които ми дариха толкова много. Мисля, че мога да направя това с проекта на „Ривърсайд Дивелъпмънт“.

После разказа за обновленията по „Ривърсайд Драйв“, за строителните работи, които се предвиждат за по-отдалечените имоти край реката, за обширния парк и градския център, които „Ривърсайд“ иска да подари на града. Обясняваше за новите работни места и откриващите се възможности пред младежта в Кросфийлд, за ангажиментите на фирмата да запази общността и красотата на реката. А последните му думи бяха адресирани към двата лагера.

— „Ривърсайд Дивелъпмънт“ предлага съвсем сериозно този проект и иска да помогне на града. Силата на всяка общност се определя от способността й да бъде единна, когато настъпват трудни моменти. От готовността на гражданите да забравят своите нужди, когато съседите им изпаднат в беда. Приятели, настъпи време на изпитания и ние повече от всякога се нуждаем един от друг. Убеден съм, че ако се обединим, ще можем да намерим компромиса, за който спомена кметът Сайкс.

Аплодисментите отново бяха бурни и продължителни. Ан забеляза, че няколко души кимаха одобрително. Кметът Сайкс изчака аплодисментите да стихнат и отново застана пред микрофона.

— Това ще бъде най-кратката ми реч в живота — каза той на недоверчивата тълпа. — Хайде да хапнем!

Сред избухналия смях се разнесоха окуражителни подвиквания и хората се запътиха на групички към сервираните маси. Когато Ан слезе от подиума, я посрещна група привърженици, които искаха да я поздравят.

— Баща ти щеше да се гордее с теб — подсмърчаше Бърнис, като я галеше по ръката.

— Вие с Дру ни накарахте да се замислим — добави Уилма. — Въпреки че сте от двете страни на барикадата, и двамата сте страхотни и щяхте да бъдете добър отбор, ако работехте съвместно — очите й блестяха многозначително.

— Добра работа, Ан — додаде Виола, докато наместваше на носа си очилата с черна рамка. — Мисля, че трябваше да бъдеш малко по-твърда, но все пак думите ти бяха впечатляващи.

Ан почувства, че Дона я сръга в ребрата и трябваше да положи доста усилия да запази сериозно изражение, докато изслушваше съветите на Виола. Най-сетне Виола последва Бърнис и Уилма и Ан се обърна към Дона:

— Наистина ли беше добре? — попита тя колебливо.

— Беше чудесна! — отвърна Дона искрено. — Към края на речта ти почти всички плачеха. Хора, които от седмици се държаха за гушата, сега си подаваха носни кърпички!

— Надявам се, че този изблик на добра воля ще продължи малко по-дълго — отбеляза скептично Ан и се огледа за Дру.

Откри го на няколко крачки, заобиколен от привърженици. Сред тях бяха Джак и Кели. Кели бе вдигнала младото си лице и поглъщаше всяка негова дума. Ан почувства как нещо я жегна. Нещо, което не се осмели да назове с истинското му име, защото не й беше приятно да си спомни, че то е ревност.

— Като спомена за добра воля — подхвърли Дона, — заровихте ли с Дру томахавките?

— Не! — опита да изглежда безразлична, ала не беше много убедителна и се отказа. — Та нали едва днес научих, че е в града!

— Искаш да кажеш, че цяла седмица не ти се е обадил? — възкликна разочаровано Дона.

— Не, не ми се обади — каза уж нехайно Ан, като не успя да потисне парливата мисъл, че може би Дру има любовница в Далас. Любовница, която му беше помогнала да забрави за нея.

Докато разговаряха, оркестърът се настани на подиума и подхвана собствена интерпретация на „Удовлетворение“. „Роулинг Стоунс може да го свирят по-добре, но не и по-ентусиазирано!“ — реши Ан. Почувства, че музиката я увлича. Джак я сграбчи през талията и я повлече към дансинга, където вече няколко двойки се въртяха във вихрен танц.

— Защо не се погрижиш за Кели? — запротестира със смях Ан.

— Тя не ми говори — отвърна нехайно Джак, като държеше в една ръка чаша бира, а с другата я водеше.

— Откога? Доскоро се разбирахте добре.

— Откакто видя Дру. Внимавай, сладурано! Като нищо ще те измести. Или поне ще опита — Джак я завъртя още по-буйно.

Ан спря да танцува.

— Какво искаш да кажеш?

Джак също спря и я погледна.

— Искам да кажа, че Кели му е хвърлила око. Или не забелязваш?

— Странно. Та Кели е луда по теб.

— Кели е луда по парите, а аз не разполагам с такива.

— Защото купи лимузината, с която искаше да й направиш впечатление, нали?

— Може би исках да направя впечатление на самия себе си. Дявол да го вземе, за известно време имаше резултат — каза с неочаквана веселост. — Хайде, Ан! По-бодро! Винаги си знаела как да развалиш празника на човек.

— Много благодаря — сопна се тя.

В този момент, сякаш по даден знак, оркестърът свърши рокендрола и подхвана една стара любовна песен. Когато солистът запя думите на „Все още те обичам“, Джак измърмори:

— О, по дяволите! — и се оттегли настрани.

Дру продължаваше да разговаря и да се смее, но погледът му бе насочен към танцовата площадка. Някой пристъпи към Ан и я покани. Дългите й стройни крака, подчертани от лъскавите бели шорти, се движеха грациозно в ритъма на музиката. Дру изпита неочаквана ревност при вида на мъжките ръце, обгърнали нежната й талия.

Почувства непреодолимо желание да я прегърне, да зарови пръсти в огнените къдрици, да целува бездиханно страстните й устни… Копнееше да погали вълнуващите линии на тялото й и да усети сатенената топлина на кожата й. Изстена дълбоко и това накара някои от скупчилите се около него хора да го изгледат учудено.

Когато песента свърши, групите около Дру и Ан се сляха. Дру се оказа точно срещу нея. Уейн погали шеговито Ан по главата.

— Тази вечер Ан изглежда много добре, нали, Дру?

— Зашеметяващо!

Всички млъкнаха и Дру разбра, че е изказал гласно мислите си, ала реши, че му е все едно. Възбудата му бе започнала да нараства от момента, когато я видя. Бе признал открито, че я желае и тя съзнателно или не, му бе отвърнала. Забеляза, че по страните й се разлива руменина.

Тишината продължи известно време и Дона побърза да я наруши:

— Уейн, защо не донесеш нещо за пиене на Ан? Сигурно е жадна.

— Разбира се! — Дори Уейн беше изненадан от флуидите, които преминаваха между Ан и Дру.

След миг той се върна с няколко студени бири и Ан неспокойно помисли, че тази вечер Дру е по-различен. По-прям. По-смел. По-опасен. Изведнъж той се оказа до нея.

— Ейнджъл Лоуел и бира? — попита с престорена изненада и гласът му прозвуча интимно. — Не съм го очаквал!

— Не си очаквал да правя и други неща — отвърна Ан хладно.

— Права си, но съм сигурен, че бих желал.

Намекът му пред хората я шокира. Опита се да измисли нещо остроумно в отговор, ала устните й не отрониха нито дума. Стоеше и го гледаше, чувствайки силата на неотразимата му мъжественост.

Той не знаеше къде да я отведе. Не смееше дори да мечтае за, това. Но не можеше да отрече, че в този миг между тях ставаше нещо особено, нещо много значимо и важно.

— Е, хайде, Дру! Виждал си Ан да пие — запротестира бурно Уейн. — Помниш ли нощната разходка и английския пунш?

— Уейн! — предупреди го Дона.

— Разбира се, че помня. Трябваше да я носим на ръце.

— Това беше Ейдин — отвърна спокойно Ан.

Дру я погледна и в сините дълбини на очите му проблесна нещо като молба: „Не, не споменавай Ейдин в този миг!“ Или може би това бе плод на собственото й въображение?

— Стига си мързелувал, Уейн. Хайде да танцуваме! — извика Дона и силно дръпна мъжа си към дансинга.

Нежната мелодия на „Само ти“ се понесе и обгърна Ан. „Като нежността на Дру“, помисли тя с болка.

Джак и Кели вече танцуваха. Между тях очевидно отново всичко беше наред, защото се носеха в бавния ритъм на мелодията с плътно притиснати едно към друго тела. Въпреки че движенията им бяха предпазливи, те недвусмислено подсказваха как ще завърши нощта за двамата. Докато ги наблюдаваше, Ан почувства още по-осезателно присъствието на мъжа до нея.

На отсрещния бряг първите ракети полетяха високо в небето, избухнаха и се разпиляха в червени, сини и бели букети. Тълпата се втурна с възторжени възгласи към брега. Ан понечи да тръгне натам, ала Дру я хвана за ръката.

— Знам откъде се вижда по-добре — и без да дочака отказа й, я поведе през гъстите дървета далеч от хората, там, където речният бряг преминаваше в стръмно възвишение.

Двамата стояха сами сред нощното небе, сякаш оживяло от фойерверките. Струваше им се, че ракетите се разпръскват точно над главите им, обгръщайки ги в зашеметяващо великолепие на цветове и ги обсипваха с дъжд от светлини. Внезапно ръцете му обгърнаха талията й, а Ан не се възпротиви.

Постепенно пукотевицата заглъхна. Замря и последното ехо. Нощното небе се успокои и потъмня. Дру обаче не дръпна ръцете си. Напротив, притисна я още по-силно, привлече я към себе си и зарови лице в косите й. Тя започна да се бори, опита да се отскубне, но той я държеше здраво.

— Време е да си уредим сметките, Ейнджъл — прошепна той.

Очакването отне дъха й.

— За какво говориш?

— След днешната игра ти искаше да те целуна, нали? Прочетох го в очите ти.

— Не! Как смееш…

— Смея! — вдигна косите на тила й и прилепи устни към кожата. — Смея да призная онова, което ти се опитваш да отречеш.

— Не те разбирам — изрече тя задъхано, като леко наведе глава напред, а устните му се плъзнаха надолу по врата й.

— Тогава ще ти кажа. Още те желая. Желая те както преди, както съм те желал винаги, а може би и повече.

Обърна я с лице към себе си. На ярката лунна светлина тя ясно виждаше лицето му. Пламъкът в сините му очи накара сърцето й да спре. Времето застина, а после потече отново, като всеки миг от него минаваше бавно и напрегнато. Ан не помръдна.

Той наведе глава и устните му докоснаха нейните. Отдръпна се за миг, надзърна дълбоко в очите й и тя потръпна от погледа му, в който се отразяваха всичките пропуснати години, самотата, болката и копнежът. Но това беше само за миг. После Дру се впи в устните й с някаква отчаяна жажда. Ръцете му се плъзнаха по гърба й, стигнаха до талията и продължиха към бедрата. Целуваше я и умоляващо, и настойчиво, а тя му отвърна със същата изпепеляваща страст. Устните му бяха горещи. Притискаше се към него, сякаш търсеше опора, а нейният свят започна да се руши в безпаметно блаженство. Сякаш падаше, но ръцете на Дру я обгръщаха, закриляха я, а после я довеждаха до отчаяние.

Устните им все още не се отделяха, дланите му галеха бедрата, талията, устремиха се нагоре, после се върнаха, за да освободят блузата от шортите. Пръстите му заиграха по голата плът, замряха за миг, направили щастливото откритие, че нищо не ги спира. Изстена дълбоко и страстно и покри с длани голите й гърди.

Откъсна устни от нейните и докосна скулите й, нашепвайки страстни обещания, които я накараха да пламне и потръпне от дълбоко скриван копнеж.

Вдигна нагоре блузата й, като откри гърдите, наведе се рязко и ръцете му отстъпиха място на устните. Ан отметна глава със силно стиснати очи.

Никога не бе изпитвала такава възбуда. Целият свят изчезна. Остана само докосването на устните върху гърдите й, тихият шепот в мрака, изпепеляващите длани върху голата й кожа.

Нежният трепет, който я разтърси, изведнъж я отрезви и тя разбра какво ще се случи. Долови гласове.

— Дру, Дру, стига! — опита се да го отблъсне.

Той неохотно вдигна глава и я погледна замаян.

— Какво има, мила?

— Някой идва!

Дру обърна глава към приближаващите се между дърветата гласове. Разделиха се светкавично и той застана пред нея, докато тя трескаво заоправя дрехите си.

— Дру! Ти ли си? — провикна се Джак, когато изплуваха с Кели от тъмнината. — Какво, по дяволите… — изведнъж млъкна, забелязал братовчедка си.

— Дойдохме да се полюбуваме на фойерверките — гласът му не издаваше нищо от страстта, която бяха преживели току-що, но лицето на Ан все още гореше, ръцете трепереха, а тялото й потръпваше.

— Празникът май свърши — измърмори Джак, а Кели се изсмя многозначително в мрака.

Лицето на Ан пламна още повече, но Дру каза само:

— Така ли? В такъв случай предлагам да се връщаме.

Ан вдигна брадичка и мина край тях, като измърмори „лека нощ“. Отвърна й гробна тишина. Чувстваше погледите им и знаеше, че са разбрали всичко. Не й помогна това, че Дру я настигна, обгърна свойски раменете й и двамата продължиха към парка. Ако Джак и Кели се съмняваха поне мъничко дали не ги бяха прекъснали, то сега вече бяха сигурни, помисли си с неочаквана горчивина Ан.

— Да не искаш да се похвалиш? — каза тя ядно и отблъсна ръката му, когато приближиха към парка.

— Защо не? Аз не се срамувам от това, което сторихме. Беше съвсем естествено.

— Нямаше нищо естествено. Беше огромна грешка!

Спряха в края на парка и тя се отдалечи от него. Беше бясна, че е загубила самоконтрол, а той продължаваше да я владее. Знаеше, че я наблюдава, но не виждаше израза на лицето му в мрака.

— Защо да е грешка това — попита я бавно, — че изпитваме чувства един към друг? И двамата сме свободни.

— Свободни? — изсмя се тя горчиво. — Ние никога няма да бъдем свободни! Между нас има прекалено много неща. И чувствата ни са неуместни.

Той пристъпи към нея.

— Какво искаш да кажеш?

— Любовта, доверието, съпричастието — всичко изчезна, Дру. Сега между нас има само физическо влечение. Това е… физиология или нещо такова — отсече и скръсти ръце. — Не разбираш ли? Значение има само миналото. Сега сме непознати. Може и да е останало привличането, но то не е достатъчно.

— Защо не? Не започват ли повечето връзки с физическо привличане?

— Не искам връзка с теб! Нищо не искам от теб!

Беше застанал пред нея и я гледаше. Лицето му оставаше в сянка, но Ан без усилие си представи стиснатите челюсти и упоритата линия около устата.

— Защо си толкова сигурна? Нали сама каза, че сме непознати? Искам да се срещнем отново, Ан. Утре вечер.

— Няма да стане.

— Бе готова да вечеряш с мен, преди да се наложи да закараш Дона в болницата — гласът му се промени. — Или може би съм прав да мисля, че това е било само повод да не ме видиш?

— Не, не е така! — отрече бързо тя. Може би прекалено бързо. — Но ако наистина толкова искаше да ме видиш…

— Какво?

Тя се поколеба, после изрече трескаво:

— Дори не се обади, че си отново в града. Нямаше да знам, че си се върнал, ако не те бях видяла на бейзболното игрище. Май лесно си ме забравил, Дру.

Дълбоките му и страстни очи приковаха погледа й дори в мрака.

— През всичките тези години нито за миг не съм спирал да мисля за теб.

— Тогава защо ти бе необходимо толкова много време, за да се върнеш? Питала съм се хиляди пъти, но единственият отговор за мен бе… — прехапа устни и гласът й затрепери: — Питам се, Дру, дали наистина желаеш мен.

Той я изгледа така, сякаш бе луда.

— Какво, по дяволите, означава това?

— Като ме гледаш, мен ли виждаш или… Ейдин?

Продължаваше да я гледа безмълвно. Внезапно я сграбчи за раменете и пръстите му се впиха в тях.

— Нищо ли не разбираш? Винаги съм виждал само теб! Какво си мислиш, как успявах да се насиля да я докосна? Защото тя имаше твоето лице! Но никога не съм обичал нея!

Ан притвори очи, сякаш опитваше да се защити от думите, за които бе копняла толкова години.

— Как да ти повярвам, след като беше с нея толкова дълго, дори и след като тя загуби бебето? А след развода ти така и не се върна… — думите „при мен“ останаха недоизказани, ала прозвучаха в наелектризирания въздух, подобно на спомен от кошмарен сън.

Дру замълча, като се питаше дали да й разкаже за последния ултиматум на Ейдин, който практически го бе унищожил. Забеляза потрепването на устните й, почувства, че тя трепери. Беше готова да рухне и той бе сигурен, че ако й разкаже, ще я нарани дълбоко.

— Мислех, че нямам право да се върна след всичко, което бях сторил. Тези години ми бяха нужни, за да оставя всичко в миналото. Не можем ли да забравим за него сега и да продължим към бъдещето, Ан?

— За теб и мен няма никакво бъдеще. Всичко свърши.

— Не е свършило — нежно разтвори стиснатите й длани. — Беше ли свършило преди няколко минути? — погали раменете й. — За мен беше по-скоро като начало — ръката му се устреми към тила й и той я привлече нежно към себе си.

— Не играеш честно — каза тя и отпусна ръце.

— Уморих се да бъда честен — прошепна Дру дрезгаво. — Кажи ми едно — притисна я силно въпреки съпротивата й. — Знача ли нещо за теб, Ейнджъл? Или само си въобразявам, защото силно го желая?

— Не знам… Не. Не мога.

— Заради Ейдин ли? — в гласа му прозвуча дълбока болка, но продължи да упорства. — И двамата платихме своя дял. Прекалено дълго постъпвахме така, както очакваха от нас. Сега дойде нашето време — правотата на думите му я разтърси. Бремето на вината, тежало толкова години на раменете й, сега сякаш падна. Беше готова да приеме, че е прав. — Не е свършило, Ан!

— Започвам да разбирам — отвърна тя, стаила дъх, — но нищо не мога да ти обещая.

Гласът му бе дълбок, нежен и безкрайно страстен, когато промълви върху устните й:

— Мисля, че вече го направи.

Ан се събуди изведнъж, почувствала с подсъзнанието си, че някакъв шум е смутил съня й. Седна в леглото и впери поглед в мрака. Запали нощната лампа и огледа стаята.

През нощта се бе вдигнал вятър. Долови шума на листата. Бризът подхвърляше нагоре-надолу тънките пердета и краищата им се плъзгаха по полираната повърхност на тоалетната масичка. На пода лежеше снимка, поставена в рамка. Вероятно вятърът я бе довял.

Прекоси стаята и я вдигна. Извика от болка, когато парче стъкло нарани пръста й. Изпусна снимката и тя падна на пода, този път с лице нагоре — бяха двете с Ейдин! Счупеното стъкло бе разделило образът на Ан от този на сестра й. Върху частта, която покриваше сърцето на Ан, се бе размазала капка кръв. Не знаеше защо — дали заради рисунката, която бе намерила в колата си, или защото беше полунощ, но счупената фотография й се стори като прокоба. Поличба, която все още не можеше да разгадае.

Осма глава

Дру отби на паркинга пред мотел „Кросфийлд“. Помисли, че закъснява за единствената среща от десет години, на която държеше толкова много. Загаси мотора и хвърли поглед към часовника на ръката си с надежда, че часовникът на таблото избързва. Но, уви! Изруга мислено, отвори вратата на колата, грабна куфарчето и затича по железните стъпала към стаята на втория етаж, проклинайки кмета Сайкс за обстоятелствеността му; ала то беше като да се сърди на дъжда през април или жегата през юли. И трите бяха неизбежни.

Бе прекарал с кмета и няколко дами от Историческото дружество целия следобед. Разхождаха се по „Ривърсайд Драйв“, той показваше на картата местата за благоустрояване, чертаеше схеми и отговаряше на безкрайните въпроси, много от които нямаха нищо общо с Ривърсайд Дивелъпмънт.

Уилма Гейтс и Бърнис Балард проявяваха подчертан интерес към отношенията му с Ан — във връзка с продажбата на земите й, побърза да добави Бърнис, а когато реши, че той не я гледа, смигна многозначително на Уилма. Те му напомниха, че наближава общинското гласуване за преработка на кадастъра. Дали Ан бе променила позицията си? Дали той подозираше за волята на Адам Лоуел и за обещанието на Ан, дадено в предсмъртния час на баща й?

По дяволите, те знаеха за Ан повече от него самия! Дру не устоя и зададе няколко въпроса. Надяваше се, че бе малко по-ловък от тях, ала като си мислеше за това сега, едва ли бе успял да заблуди някого.

Отключи вратата, метна куфарчето върху леглото и се запъти към банята, като подскачаше ту на единия, ту на другия си крак, за да изуе обувките си.

Съблече се бързо и пусна душа, без да дочака да потече топла вода. Треперейки и проклинайки всички роднини на собствениците на мотела, той изтърпя ледената струя. Опитваше да разбере откъде идва раздразнението му. Беше нервен и нетърпелив, ала това нямаше нищо общо със студената вода, общинското гласуване или нещо служебно. Тревожеше се за тази вечер и как щяха да се развият отношенията му с Ан. Ако изобщо се развиеха.

Трябваше да бъде търпелив. Цели десет години се бе учил на търпение. С Ейнджъл започваха отначало. Бяха се срещнали отново и този път той трябваше да внимава. Не можеше да греши. Беше прекалено прагматичен, за да вярва в съдбата, но бе убеден, че двамата са предопределени един за друг. Оставаше само да убеди в това и нея.

„Защо се съгласих да изляза с него?“ — питаше се Ан за стотен път, докато завиваше към магистралата. Не помнеше да е била така притеснена от среща с мъж… Откакто бе излязла за първи път с Дру в гимназията.

Сега изглеждаше глупаво, че се беше вълнувала толкова силно. С него бяха стари приятели. Един ден й бе предложил да излязат заедно и това беше съвсем естествено, но през целия ден тя бе развълнувана, прехвърляше дрехите си, притесняваше се какво ще й каже и как ще реагира, питаше се дали ще я намери за привлекателна…

Като тази вечер, реши тя, но това не й донесе особена утеха. „За Бога, ти си зряла жена! — повтаряше си Ан. — А Дру Мейтланд е само един мъж и днес ще вечеряте заедно.“

Обаче грешеше. Дру Мейтланд не беше само мъж. Беше мъжът, когото бе обичала повече от всичко, и който бе разрушил живота й. А днес нямаше просто да вечерят заедно, а щяха да премислят живота си, да вземат нелеки решения. Не беше сигурна, че е готова за срещата.

Отвори прозореца и вятърът разхлади лицето й и вдигна тежките огнени къдрици на тила й. Нощта беше красива, топла и ясна. Небето бе обсипано със звезди, а бледата луна проблясваше между тъмните силуети на дърветата. Тази нощ напомняше за едно отдавна отминало лято. Стисна по-здраво волана и даде газ. Магистралата я водеше към града и към Дру. Нямаше да позволи на спомените да я завладеят! Решително стисна устни.

Това, че го допусна в живота си, я правеше уязвима. Бяха й нужни години, за да преодолее болката. Беше се научила да се щади и досега бе успявала. Но не очакваше Дру да се върне. Не очакваше и, че все още има силно въздействие върху нея. За ужасяващо кратко време бе разбрала, че не може да му устои…

Бе избрала един от онези нови ресторанти, поникнали за една нощ като гъби, за да докажат процъфтяването на Кросфийлд. Разположен в покрайнините на града, близко до реката, „Ривърбоут Лендинг“ беше модерно заведение. Повечето от местните хора предпочитаха традиционните ресторанти в града и именно затова Ан бе предпочела този. Надяваше се, че няма да налетят на някой познат. Стигаше й, че цяла вечер трябваше да дава обяснения на самата себе си.

Паркира, излезе от колата и прекоси плочника към ресторанта, като оправи пътьом роклята си. Попита се защо от всички тоалети бе избрала точно нея — с разголени рамена, прилепнала плътно по тялото й и доста къса. В Лос Анжелис едва ли биха я загледали, но роклята беше твърде дръзка за малко градче като Кросфийлд. А и повече би подхождала на Ейдин… Ала Ан вече не беше измамената от Дру свенлива девойка, чието самочувствие на жена беше смазано за дълго. Не беше Ейнджъл! Бе се облякла по този начин, защото трябваше да докаже нещо не само на него, но и на себе си.

Когато влезе в ресторанта, той седеше на бара. Видя отражението му в огледалото и се спря за момент, за да го разгледа спокойно. Забеляза волевата линия на скулите и брадичката, гъстите вежди над най-привлекателните сини очи, които някога бе виждала. Косата му блестеше под светлината на лампите и изглеждаше влажна, сякаш току-що бе излязъл от банята. Широките рамене изпъкваха под скъпото спортно сако, а силните му ръце лежаха отпуснати от двете страни на недокоснатата чаша.

Ан вдигна очи и срещна погледа му в огледалото. Почувства как страните й пламват и се запита колко ли време я бе наблюдавал. Усмихна й се многозначително — той също й се бе любувал, и то с възторга на влюбен мъж. Тя пое дълбоко въздух, опита се да изглежда спокойна и тръгна към него. Токчетата й затракаха по пода. Той се изправи да я посрещне.

— Съжалявам, че закъснях — извини се тя.

— Няма нищо. Струваше си да почакам — изрече с възхищение и я огледа още веднъж.

Наведе се неочаквано и я целуна по бузата. Ан забрави сдържаността си. Дру ухаеше на сапун и някакъв неотразим мъжки одеколон. Сърцето й заби още по-бързо, докато се настаняваше до него на бара. Кръстоса обутите си в черни чорапи крака. Това движение не остана незабелязано, ако се съдеше по искрицата, пламнала в сините очи, които огледаха още веднъж краката й и едва тогава срещнаха нейния поглед.

— Роклята ти е изумителна.

— Благодаря — отвърна сухо, като се опитваше да прикрие обзелото я смущение.

Взаимното им привличане бе почти осезаемо. Тя кимна на бармана и даде поръчката си. Пред нея веднага се появи чаша бяло вино и Ан отпи нервно.

— Защо ме гледаш така, Дру? Притесняваш ме.

— Май не мога да свикна с промените ти — външния вид, облеклото, поведението — той се усмихна закачливо и посочи с очи чашата бяло вино в ръката й. — Снощи беше бира, сега — вино. Не мога да повярвам, че това е същата жена, която някога ме поучаваше да не пия алкохол.

Ан направи гримаса.

— Не ми напомняй. Мисля, че преди бях по-добродетелна. Надявам се все пак, че сега съм малко по-зряла. Не, че пиенето е признак на съзряване…

— А аз научих, че в много случаи промяната може да бъде добродетелна. И двамата сме се променили. Но ти си все така красива и имаш най-сексапилните крака в Тексас.

Гласът му прозвуча интимно и я накара да потръпне. Краката й едва ли бяха най-сексапилните в Тексас, но все пак беше поласкана от комплимента.

— Е, заемат голяма територия от тялото ми — опита се да отговори шеговито.

— Не мога да кажа същото за роклята.

— Дру! — предупреди го дрезгаво и едва позна собствения си глас.

„Как можах да го допусна? — помисли тя неочаквано. — Как се оказах тук — безгрижно флиртуваща с мъжа, съсипал живота ми?“ Погледите им се срещнаха и тя разбра, че същата мисъл тревожеше и него. В този момент някой го повика по име и вълшебният миг изчезна. Беше келнерката, която ги поведе към сепаре с изглед към реката. На масата гореше свещ. Седнаха. Ан разглеждаше прекалено дълго менюто. Без да разбира защо, чувстваше, че не може да погледне Дру в очите след онова, което току-що се беше случило между тях.

Дадоха поръчката и келнерката се отдалечи.

— Имаше ли нови проблеми с бракониерите? — попита Дру, след като отпи от чашата.

— Не. Който и да е бил, сигурно е разбрал, че за малко да застреля човек и се е уплашил. Поне се надявам да е така.

— Говори ли с шерифа Хейдън?

— Не мисля, че беше нужно — каза Ан нехайно. — Той не може да направи нищо, а освен това… Забравих — защото през цялото време си беше мислила за Дру, спомни си тя и се изчерви. — Ще му кажа, щом го видя — добави тя примирено и отпусна длани в скута си.

Спомни си за рисунката с наказания Ангел, но реши да не го споменава. Това щеше да придаде на случая с бракониера по-голямо значение, отколкото имаше, пък и вече беше започнала да забравя инцидента.

— Нека да говорим за друго — предложи тя.

— Добре. Разкажи ми как прекара последните десет години.

Изгледа го учудено. Странно, че пита за това сега, сякаш се виждаха за първи път след толкова години. А може би беше наистина за първи път. Може би до днес не се бяха видели истински…

Вгледа се в лицето му — танцуващата светлина на свещта му придаваше някакво тайнствено изражение. Забеляза отражението на пламъка в сините му очи. Потръпна, сведе поглед и отвърна:

— Години, прекарани в училище. Преподавах. Пишех. Нищо интересно.

— Не вярвам. Разкажи ми за работата си — настоя той нежно. — Харесва ли ти да преподаваш?

Тя постави лакти на масата и подпря брадичка.

— Да, харесва ми. Обичам историята. Обичам книгите. Обичам да споделям тази любов със студентите. Академичният свят е нещо съвсем различно. Можеш да се загубиш в него. И да се скриеш. Мисля, че точно за това съм мечтала.

— Аз ли те накарах да се скриеш?

— Ти не беше единствената причина. Преживях трудни времена. Все пак през изминалите години университетът стана мой втори дом.

Настъпи кратко мълчание.

— Там ли го срещна?

Нямаше съмнение кого имаше предвид и Ан не се опита да отрича.

— Да. Водехме заедно една група през първия семестър в университета в Лос Анжелис. Имах нужда от помощ и той ми я предложи.

— Не се и съмнявам — каза го с такъв тон, че Ан сви вежди.

— Беше отдавна, Дру.

— За мен обаче — само преди миг.

Простичките му думи я объркаха. Дълбоката болка в очите му се отрази в нейните, гърлото й се сви и тя си спомни какво им бяха стрували последните десет години. Обърна поглед към смълчаната вечна река и почувства дланта му върху ръката си.

— Беше ли щастлива?

Дали е била щастлива? Имаше дом, много приятели, радваше се на успешна кариера. Беше се справила добре. Бе устроила живота си без Дру. Но дали е била щастлива…

— Напоследък не мисля често за щастието. А ти, Дру?

— И аз. Но тази вечер наистина съм щастлив, защото съм с теб — стисна ръката й.

Думите му я развълнуваха. За миг бяха надникнали в душите си и бяха зърнали самота и уязвимост.

Келнерката донесе ястията и двамата започнаха да се хранят, като разговаряха за незначителни неща. Но когато отсервираха, Ан дори не си спомняше какво бе яла. Мислите й бяха заети единствено с магнетичното привличане на мъжа срещу нея.

— Нещо за десерт? — предложи й мило. — Доколкото си спомням, ти умираше за сладкиши.

Ан поклати глава.

— Вече не. И аз като теб познах добродетелта на умереността.

Той вдигна едната си вежда шеговито.

— Още една промяна. Питам се дали има още. Плъзна дръзко поглед по голите й рамене. Закачливата светлина в очите му неочаквано отстъпи място на необуздана страст, от която лицето й пламна.

— Дори не споменахме за проекта — обади се Ан, объркана от настойчивия му поглед. — Нали това бе целта на тази вечеря?

— Искаш да кажеш, че е време да започна да те увещавам?

— Да.

Той постави лакти на масата и се наведе към нея.

— Е, добре. Знаеш какво ми се иска да направим в този момент, нали? Иска ми се да отидем на реката, да свалим дрехите си и да поплуваме както някога през летните нощи. Спомням си добре една от тях… А ти?

Разбира се, че я помнеше! Щом затвореше очи, усещаше хладката вода, която милваше кожата й и контрастираше с пламналото тяло на Дру. Винаги си бе представяла, че ще му се отдаде за първи път на тяхното място, там, където бяха споделяли мечтите си. Онази нощ това едва не стана. И двамата бяха загубили контрол над себе си. Целувките му й бяха отнели разума, а ласките му я бяха накарали да се притисне към него, вместо да го отблъсне. Всеки миг се беше запечатал дълбоко в съзнанието й — неговите устни върху гърдите й, докосването на ръцете му, които търсеха най-чувствените кътчета на тялото й…

Ан често се питаше как щеше да протече животът им, ако тогава не го беше спряла. Може би, ако се бяха любили, Дру нямаше да отиде при Ейдин…

— Скоро сънувах онази нощ — продължи той, доловил мислите й. — Помня всяка подробност. Колко прохладна беше водата и колко мека и топла беше плътта ти под дланите ми. Помня шепота ни в мрака и колко красива беше ти, облечена единствено в лунна светлина…

Гласът му я обля като гореща вълна. Без да я докосне, я обладаваше бавно с поглед сред шумната тълпа. Гласовете около тях заглъхнаха, а лицата — избледняха. Всичко наоколо се завъртя в шеметна въртележка и изчезна. Бяха отново сами на окъпания в лунна светлина бряг — две загубени души, които имаха нужда една от друга.

— Трябваше да го направим, Ейнджъл — измърмори той страстно. — Би могло да се случи и сега. Искам да те любя и мисля, че и ти го искаш.

И у двамата започна да се разгаря желание. Какво друго можеше да има помежду им? Любов? След десет години? Ан се съмняваше. Какво щеше да стане, ако откриеха, че между тях бяха останали само пропуснатите години? Толкова дълго бе живяла с това желание, че не знаеше как ще се почувства, ако то изчезнеше. Щеше ли да изпита облекчение? Странно, че не бе помислила за това.

Изправиха се и излязоха от ресторанта. Прекосиха паркинга и се приближиха до колата на Ан. Бледите изпарения от реката правеха нощта по-мека. Случаен полъх раздвижи листата на дъбовете и изпълни въздуха с тежката миризма на цветя. Ан се облегна на вратата на колата. Дру постави ръка върху покрива и надникна в очите й.

— Какво стана с теб?

— Не те разбирам.

— Някога беше пряма. И това ли се е променило? — продължи той със съжаление.

Думите му я ядосаха, но раздразнението й тутакси се изпари. Беше прав. Можеше да избягва отговора, да се преструва, да лъже колкото си иска, ала все някога трябваше да погледне истината в очите. Макар да не беше сигурна, че е готова за това.

— Мисля, че не трябва да бързаме, Дру. Вече не се познаваме, както преди.

— Можем отново да се опознаем. Ще ми хареса много — каза с обезкуражаваща усмивка. — Изпитвам невероятно любопитство към тази нова жена и умирам от нетърпение да разбера дали е останало нещо от предишната.

— Ще бъдеш ли разочарован, ако е останало?

— Съвсем не. Колкото и завладяваща да е новата жена, помня, че предишната беше неотразима — замълча за миг, после додаде решително: — Искам да бъдем заедно, Ан.

— Толкова неща се случиха… Не само с нас, но и около нас. Цялата тази враждебност в града, общинското гласуване — сви безпомощно рамене.

— В това ли е проблемът? — топлите му ръце погалиха раменете й и я привлякоха по-близо. — Кажи ми истината! — шепотът му прониза душата й.

Ан склони глава на силните му гърди. Ударите на сърцето му отекваха в ушите й.

— Плашиш ме — призна тя. — Събуждаш в мен чувства, които толкова дълго се опитвах да погреба.

— Страхуваш се, че ще те нараня отново, нали?

Тя се отпусна в обятията му, отказвайки да се брани.

— Донякъде. Знам, че звучи странно, но в същото време се страхувам, че няма да го направиш. Или, че няма да можеш. Плаши ме това, че след всичко, което преживяхме, не е останало нищо, че връзката ни би могла да се окаже едно огромно разочарование.

— Мислиш, че очакванията ни могат да не се оправдаят.

— Нещо такова.

— Не е ли по-добре да проверим, вместо да се чудим? — зарови пръсти в гъстите й коси, а когато заговори отново, гласът му бе станал още по-чувствен. — Желая те повече от всякога. Но не мога да съм сигурен какво ще стане след това.

Тя се отдръпна неволно, ала той я притисна още по-силно.

— Говорим открито. Такъв е животът. И двамата го знаем. Обаче мога да ти обещая едно — ще направя всичко по силите си, за да не те разочаровам.

Дланите му се спуснаха към гърдите й и той сведе глава към лицето й.

— Ейнджъл… — промълви дрезгаво.

Сърцето й бясно заби. Вдигна глава и докосна жадните му устни с нейните. Целувката ги омая, страстта пламна и те забравиха всякаква предпазливост.

— Магията още е не е изчезнала, Ейнджъл — прошепна той. — Как бихме могли да се разочароваме?

Отново я целуна, после бавно спусна устни по страните й, спря се на ухото и зарови лице във врата й. Ан сключи длани зад врата му и почувства под пръстите си меката му златиста коса. Дълго стояха така. Най-сетне Дру промълви:

— О, мила! Изгарям за теб!

Колко лесно беше да тръгне с него, да се отдаде на стремежа им един към друг, който се бе съхранил през годините! За един прекрасен и безкраен миг да забрави миналото, да не се изтезава с мисълта, че нямат бъдеще, че никога не могат да бъдат заедно. Да има отново, макар и за малко, онова, което бе чакала, за което бе жадувала…

Но трябваше да внимава с желанията си! Подсъзнателното предупреждение прокуди мимолетните мечтания и, скимтейки, те изчезнаха в мрака.

— Дру, опитай се да ме разбереш. Още не съм решила.

Той повдигна огнените къдрици, като галеше тила й.

— Може и да не повярваш, ала те разбирам. Моля те само да опиташ да разбереш и моите чувства. Намерих те отново и си спомних всичко, което сме преживели. Не мога да бездействам и не мога повече да чакам! Не искам! Не и сега, когато нищо не ни пречи.

— Не е редно да мислим само за себе си — напомни му сухо Ан. — Целият град зависи от нас. Не мога да забравя задълженията си. Не мога да ти позволя да ме накараш да ги забравя.

Той я освободи рязко, обърна се и нервно прокара пръсти през косата си.

— Права си, естествено. Винаги има задължения, пречки, извинения.

— Дру — докосна го внимателно тя, — нищо не мога да променя. Просто моментът не е подходящ.

— Започвам да се питам дали за нас изобщо ще има подходящ момент…

Девета глава

Беше прекалено задушно и тя не можеше да заспи. Раздвижи се неспокойно в леглото и отметна чаршафа. Горещината обаче не беше истинската причина за нейното безсъние. Преследваха я спомените — как Дру я беше прегръщал и целувал и как тя му бе отвръщала. Страдаше от чувството за вина, че желае мъж, за когото няма право даже да мисли.

Но, Господи, желаеше го от толкова време, дори след като бе станал съпруг на сестра й! Цели десет години бе изгаряла от копнеж за допира му…

Скочи от леглото, прекоси стаята и застана пред отворения прозорец. Бризът погали влажните й къдрици. Долови мириса на орлови нокти под прозореца. Плътният сладникав аромат само засили безпокойството й. Погледът й улови далечна светлина в къщата, която бе принадлежала на Мейтландови. Някога това беше знак, че Дру ще я чака край реката…

Погледна часовника. Минаваше полунощ.

От стария мост той дълго наблюдава светлината, струяща от прозореца на Ан. Няколко пъти дори видя силуета й.

Нощта беше задушна и тежка. В заредения с напрежение въздух витаеше предчувствие за дъжд.

— Ейнджъл… — прошепна Дру с копнеж.

Тя също го желаеше. Прочете го в красивите й зелени очи на магьосница. Ала бе казала, че любовта си е отишла, а топлината и нежността са останали в миналото. Може би беше права. Едва ли можеха да върнат пропуснатото. Но между тях все още клокочеше лава от чувства.

— Грешиш, Ейнджъл — промълви той. — Моментът е подходящ.

Пътеката край реката бе нежно осветена от бледата луна, а ярките до преди малко звезди се бяха притаили зад облаците.

В далечината се обади сова, тревожна и самотна сред плътните сенки на гората. Този вик бе в унисон с настроението на Ан — самотата не беше непозната. Самотата… Тя протягаше хищните си ръце с дълги криви пръсти, понякога я сграбчваше, обсебваше и Ан сякаш се разтваряше, разпадаше, изчезваше… Безмълвните мигове на напразно очакване и нямо отчаяние надничаха от всеки ъгъл, надсмиваха се, а сенките на неразцъфтели удоволствия се сливаха с мрака, за да избледнеят заедно с него и да изчезнат съвсем с пукването на зората.

През последните десет години това се повтаряше почти всяка нощ и Ан осезателно чувстваше самотността си. Желания, видения, несбъднати мечти и болка се смесваха и безсънието я завладяваше…

Но тази нощ… Тази нощ тя разбираше много добре причината за самотата си, съзнаваше ясно защо сънищата й винаги оставаха недосънувани, защо щастието бе като мъглив спомен, разтварящ се във времето…

Долови уханието на водата. За миг се вгледа в проблясващата на лунна светлина лента на реката. Тръгна към мястото, където някога се бяха срещали с Дру.

Браздящият водата бриз донесе влажен полъх.

Събу сандалите си, седна върху меката трева точно на брега и спусна крака в хладната чиста вода, която сякаш я канеше примамливо да се потопи цялата.

Изхлузи бързо шортите и блузата и ги хвърли на земята. Пристъпи във водата и почувства хладината около глезените, коленете, бедрата… С грациозни движения заплува към средата на реката. Потопи лице във водата, после — косата си. Обърна се по гръб и се взря в кехлибарената луна и причудливите форми на облаците. Зачака.

Щеше ли Дру да дойде?

Нежното докосване на реката изостри чувствеността й. Никога не бе долавяла така осезаемо желанията си — силни и страстни, неподвластни на времето. Притвори очи и очакването я прониза. Тишината разяждаше с безплътни видения нейните мисли. Съмнението се спусна с тежките си криле и повисна неподвижно и застрашително над нея.

Щеше ли Дру да дойде?

И изведнъж го видя. Чакаше я. Копнежът стана още по-неудържим — техният миг беше настъпил.

Като насън бавно заплува към брега. Въздухът докосна първо раменете й, после гърдите, стомаха, бедрата, краката. Всяка частица от тялото й тръпнеше в очакване на онова, което щеше да се случи. Най-после! Излезе бавно от водата и се потопи в изпълнената с копнеж топлина на ръцете му. Той обви раменете й с кърпа и я привлече към себе си.

— Знаех, че ще дойдеш — прошепна тя, трепереща от непреодолима страст.

Обви тила му с ръце и впи жадно устни в неговите. Той изстена от удоволствие и двамата се вкопчиха един в друг — отчаяни, потънали в самозабрава, взимащи и даряващи. Сякаш десетте пропуснати години се сляха в тази целувка. Телата им се притискаха едно към друго, душите им се докоснаха и всичко наоколо се завъртя и изчезна. Останаха само пламтящите им очи, жадните устни и търсещите ръце…

Силата на чувствата накара Дру да загуби самообладание. Тялото й беше гъвкаво и тръпнеше за ласките му, устата й беше топла и търсеща.

— Ейнджъл — промълви той, като се задъхваше и се опитваше да овладее силата, която заплашваше да го разкъса. — Дали да не се върнем вкъщи?

— Не — промълви тя върху устните му. — В съня си винаги съм го преживявала тук.

— Не е сън, мила. Това е действителност. Сигурна ли си, че ме желаеш?

Докосна с длан лицето му, прокара пръсти по устните му. Той хвана ръката й и наведе устни към нея, като я гледаше в очите.

— Не мислиш ли, че чакахме достатъчно? — бе останала без дъх, а сърцето й биеше бясно.

Дру изстена нетърпеливо и покри тила и раменете й с нежни целувки. Ръцете му я притиснаха още по-силно и тя изопна тяло в недвусмислена покана. Той разтвори устните й и мълчаливо отпи от бездната на любовта й.

Нежно го галеше — искаше да се загуби във вълните на обзелата я страст. Пъхна ръце под ризата му и отчаяно се отдаде на усещането от пламналата му кожа. Разбрал желанието й, той отстъпи назад, изхлузи ризата през главата си и я захвърли. После се освободи бързо и от останалите дрехи. Стегнатото му тяло бе толкова мъжествено и привлекателно в своята голота, че Ан притаи дъх.

— Заслужихме го, Ейнджъл — прошепна и я притисна в обятията си.

Зацелува я пламенно, непрестанно мълвейки името й. Телата им бавно се свлякоха върху меката трева. Ан галеше с упоение рамената, гърдите, бедрата му, завладяна от значимостта на мига. Това я накара да се отдръпне и да вдигне поглед към Дру. Той улови топло и успокояващо ръката й и вдигна пръсти към устните й.

— Ш-ш-шт! Не ми бягай! — настоя тихо. Целуна я нежно, въздържано и търпеливо. — Ейнджъл, ела!

— Къде? — прокара пръсти през косата му.

— Ела с мен в рая — гласът му я обгърна като кадифе.

Докосна я бавно и безкрайно нежно, сякаш да й покаже, че няма да тръгне натам без нея. Спусна ръка и потърси най-женственото кътче на тялото й, докато устните и езикът му се плъзгаха около втвърдените зърна на гърдите й. Продължи да я милва, докато почувства, че възбудата й нараства и тя отговаря на движенията на ръката му. Изпепеляващата страст я накара да помисли, че ще умре от желание.

Годините помежду им се стопиха. Целуна я, сякаш й обещаваше повече от рая. Сграбчи ръцете й и ги задържа отстрани, за да успокои движенията й. После я обърна по гръб, надвеси се над нея и целуна корема и бедрата й. Ан изопна тяло безпомощно, изпитвайки болка от непреодолимото желание той да навлезе в нея. А устните му продължаваха да търсят и намериха съкровището, за което копнееха.

Влудяващата ласка продължи мъчително дълго. Изведнъж той обгърна главата й и прошепна:

— Хареса ли ти, скъпа? — устните му погалиха леко нейните.

— О, да, да!

— И това е само началото! — гласът му беше дълбок и чувствен.

Усмихна й се знаещо, нежно, победоносно, като я освободи от всякакви мисли. Тогава много внимателно навлезе в разтапящата се от възбуда сърцевина на женствеността й. За миг остана неподвижен в нея, после започна да се движи бавно, за да удължи удоволствието. Шепнеше името й, целуваше я и я галеше, докато вече и двамата не можеха да издържат повече. Възбудата й нарасна неудържимо, когато той притисна тяло към нейното. И двамата потрепериха от срещналите се в болезнена целувка устни. След това с няколко силни тласъка на тялото си я доведе до екстаз. Последва взрив от радост и блаженство.

Сърцата им биеха бясно, телата им бяха все така слети. Продължаваха да лежат бездиханно, докато накрая не започнаха бавно и с чувство на задоволство да се връщат на земята.

Целунаха се още веднъж, той се отмести и се отпусна до нея. Подпря се на лакът, погледна я възхитено и погали косите й. Тя се усмихна в отговор. Лека въздишка прекъсна тишината.

— Надявам се, че не въздъхна от разочарование — прошепна Дру.

— Имам ли вид на разочарована?

— Не съвсем — погали я по бузата. — Всъщност ти беше неповторима.

Тя улови ръката му и я допря до бузата си.

— Наистина ли? Искам да кажа… — замълча и извърна смутено поглед. — Нямам богат опит… Надявам се да не съм те разочаровала. Толкова исках да ти доставя удоволствие!

— О, мила! — изстена той. — Ако ми беше доставила още малко повече удоволствие, сигурно щях да умра.

Лежаха дълго с преплетени тела и наблюдаваха небето. Ан не си спомняше кога за последен път се е чувствала толкова свободна, необременена от ярост, ревност или чувството за вина. Нямаше нищо по-естествено от това да се люби с него.

Тя жадно вдъхна сладките аромати на реката, унесена от тихото шумолене на листата под поривите на вятъра. От тъмните глъбини на гората отново се обади совата, но крясъкът й този път не я накара да се почувства самотна.

Положи глава на рамото му и се вслуша в равномерните удари на сърцето му. Ръката му я притисна, а устните докоснаха косите й.

— Искам да те попитам нещо.

— Какво? — отвърна тя лениво, без да променя позата си.

— Защо смени името си? — думите му прозвучаха тихо в мрака. — Често съм си задавал този въпрос.

Погали гърдите му с върха на пръстите си.

— Мислех, че не заслужавам името Ейнджъл — Ангел. Бях извършила някои неща, от които се срамувах и които биха разочаровали баща ми. Той винаги бе възлагал на мен големи надежди, а аз не вярвах, че ще мога да ги оправдая.

— Винаги съм смятал, че баща ти постъпваше несправедливо, като те товареше с отговорности, които бяха прекалено тежко бреме за крехките ти рамене. Така и не ти позволи да изживееш детството си — в гласа му прозвуча горчива нотка.

„А Джак, Ейдин и аз си живеехме много добре“ — добави наум смутено. Винаги разчитаха на Ейнджъл да им спести главоболията и вършеха лудориите си, убедени, че тя ще ги измъкне. Никой не я питаше дали беше съгласна с тази роля. Просто го очакваха от нея. Тя беше „Ангелът“.

— Съжалявам — прошепна той развълнувано.

Тя вдигна глава от рамото му и го погледна.

— За какво?

— За това, че сме те накарали да поискаш да се промениш.

— Не беше само заради вас — възпротиви се тя. — Имаше и други неща. Освен това винаги съм мислила, че Ейнджъл е глупаво име за зряла жена.

Той отмести влажните разбъркани къдрици от лицето й.

— Никога не съм познавал човек с по-подходящо име.

— Името ми може и да е било подходящо едно време — отвърна замислено, — но не и сега.

— Да си се променила чак толкова? Не вярвам. Все още си най-красивата и нежна жена, която познавам. В някои отношения може би си различна, ала същността ти е непроменена.

— А ти си съвсем различен — Ан го погледна със замъглени очи. — Толкова си… чувствен.

— Чувствен? — повтори думата, като се намръщи шеговито, разтърси я леко и прогони сериозното им настроение. — А защо не казваш нищо за мъжествеността и невероятния ми сексапил?

— Притежаваш го, разбира се — погали го по стомаха и откри силата на въздействието си, когато усети, че мускулите му се напрягат. — Но ме развълнува именно чувствеността ти.

— Щом искаш чувственост, ще я получиш — увери я той, повдигна я и я издърпа върху себе си, като я накара да почувства какво има предвид. — Ще те оставя този път отгоре, за да разбереш колко либерален мъж съм.

— Твоята просветеност ме смайва — измърмори тя, изпъна се и преплете крака с неговите. Докосна с пръст трапчинката на брадата му, после сведе глава и съвсем леко допря устни до устата му. Изведнъж страстно се впи в нея. Долови дълбокия стон на изненадата му, който я изпълни с радост и самоувереност.

Ръцете й се плъзнаха надолу, пръстите обвиха доказателството за неговото желание и започнаха ритмично да се движат. Задъхано произнесе името й и потопи ръце във водопада на косите й.

— О, Ейнджъл…

Тя вдигна глава, устните й бавно се разтегнаха в блажена усмивка.

— За да разбереш колко либерална жена съм…

Десета глава

— Няма ли да ме поканиш да прекарам остатъка от нощта при теб? — попита Дру с известна надежда, докато седеше на земята и завързваше връзките на обувките си.

Ан се наведе и го целуна по косата.

— Нека не избързваме. Вечерта беше вълнуваща. Още не мога да повярвам в това, което се случи. През всичките тези години изпитвах противоречиви чувства към теб, а сега… — сви безпомощно рамене. Нахлузи сандалите си и понечи да ги закопчее, но той внимателно отстрани ръката й. Умело се справи със закопчалките и плъзна ръка нагоре, като обви коляното й.

— Да не искаш да кажеш, че още ме мразиш? — попита я тихо.

Тя неволно потръпна при допира му. Сведе поглед към него и в очите й прочете объркване.

— Никога не съм те мразила, Дру, макар да положих сериозни усилия да повярвам, че те мразя. Разбираш ли, това беше част от проблема ми. Винаги съм се чувствала виновна, че те желаех, когато принадлежеше на Ейдин.

— Никога не съм принадлежал на Ейдин — дръпна рязко ръката си. Изправи се и я погледна така, сякаш очакваше нейното обвинение. — Само на теб!

— Но се ожени за нея!

— Защото мислех, че съм те загубил завинаги — каза той с неочаквано раздразнение. — Обясних ти всичко и мислех, че си ме разбрала. А ти замина. Избяга. Нямах представа къде си, а Ейдин… Е, Ейдин си беше Ейдин. Убеди ме, че носи моето дете. Бях отговорен пред нея. Или поне така си мислех.

— Какво значи това? — намръщи се Ан.

Той се поколеба за миг, сякаш се опитваше да реши някакъв вътрешен конфликт. Най-сетне промълви:

— Нищо — извърна се и потри тила си с ръка. — Ан, не можем ли да оставим всичко това в миналото? Особено след такава нощ? Мина толкова време. Между нас все още има нещо и аз не искам да го загубя.

Ан поклати глава и извърна поглед към реката.

— Не можеш да очакваш да изчезне миналото само защото се любихме, Дру. Станалото преди десет години ще бъде между нас винаги. Тази нощ не може да промени нищо.

— И ти все още не си ми простила? — с уморено движение приглади разбърканата си коса. — Не знам какво друго мога да направя.

Тя почувства горчивината и безпомощната ярост в думите му. Обърна се, протегна несъзнателно ръка към него и докосна гърдите му с умоляващ жест.

— Дай ми малко време. Толкова много ли искам от теб?

Изразът на лицето му се смекчи и Дру зарови пръсти в косите й.

— Ще ти дам всичкото време на света, Ейнджъл. Просто прекалено дълго очаквах срещата с теб и съм малко нетърпелив. Само не се отказвай!

Гласът му сякаш я галеше и тя разбираше, че се опитва да разсее тъмните облаци на миналото, надвиснали неочаквано над вечерта им. Не беше сигурна дали ще се справи.

— Имаме някои проблеми, но те не са неразрешими — привлече я решително към себе си.

Дълго останаха прегърнати, сякаш за да потвърдят особената връзка помежду им. Тя не се беше прекъснала дори след изпълнените с болка, ярост и негодувание години.

Силен порив на вятъра набразди водата и донесе дъжда. Когато първите капки ги изненадаха, те се отдръпнаха един от друг със смях.

— Чакахме прекалено дълго — повтори Ан многозначително и вдигна поглед към нощното небе. Една дъждовна капка се удари в носа й и тя се засмя отново.

Във вятъра и дъжда имаше нещо шеговито, нещо примитивно и вечно. Както когато се любеше с Дру. Чувството в онзи момент бе първично и прочистващо като дъжда.

— Господи, колко си красива! Колко си красива!

Дъждовните капки блестяха в косата му. Ан прокара пръсти по меките кичури и ги отърси.

— Мокър си — каза тя с нежна и влажна като нощта усмивка.

— Ти също — усмихна се на свой ред той. — Но не можеш да искаш от мен да си тръгна, след като ми се усмихваш по този начин, нали?

— По какъв, начин?

— Сякаш току-що сме се любили и на теб ти е било толкова хубаво, колкото и на мен. Имаш ли представа колко те желая?

Чувството, с което изрече думите, я накара да трепне. Изсмя се гърлено и обви врата му.

— Току-що ме люби!

— Искам те пак — допря устни до нейните. Ръцете му се плъзнаха под блузата й и погалиха топлата кадифена кожа на гърба й. — Май че никога няма да ти се наситя.

Докосна лицето му и усети леко наболата брада. Всичко у него излъчваше мъжественост и сила. А това я караше да бъде по-чувствителна към собствената си женственост.

— Наистина ли не мога да те убедя да промениш решението си? — настоя той, като галеше гърдите й. Ан притвори очи. Още малко и щеше да го помоли да остане.

— Забрави ли? Трябва да правим всичко постепенно — освободи се от обятията му и отстъпи.

— Само временно — каза, наклонил глава. — По-добре да тръгваме, преди да се е излял пороят. Ще се видим ли утре?

— Нали събранието е утре вечер?

— Не съм забравил. Може ли да намина преди това и да се опитам да те убедя?

Ан знаеше, че се шегува, ала не й беше смешно. Свъси вежди.

— Това, което се случи тази нощ, с нищо не променя мнението ми за проекта, Дру. Надявам се, че ме разбираш.

— Ан… — въздъхна тежко и я тупна с пръст по брадичката. — Трябва ли винаги да бъдеш толкова сериозна? Само се пошегувах.

— Знам — каза тя, ала се отдръпна. — Просто искам всичко между нас да бъде ясно.

— Мога да правя разлика между личното и служебното. Надявам се, че и ти можеш.

— И аз се надявам на това, Дру. Но и в двата случая, струва ми се, аз ще загубя повече от теб.

— И точно тук грешиш. Никой от нас няма да загуби, Ан… — поколеба се, но все пак стисна топло ръката й между дланите си. — Какъвто и да е резултатът от гласуването, за мен тази нощ завинаги ще остане особена. Опитай се да не го забравяш.

— Ще се опитам.

— Лека нощ, Ейнджъл — стиснаха ръце и после силуетът на Дру бързо се стопи в дъждовната нощ.

Пороят се изсипа точно в мига, в който Ан влезе в двора. Потръпвайки недоволно, тя нагази в мократа трева и се устреми към сушината на верандата. Постоя там известно време, като наблюдаваше неуморно трополящите дъждовни капки по покривката от дъбови листа. Дворът и къщата тънеха в мрак. Изключение правеше само газовият фенер в края на алеята. Той хвърляше тайнствена жълтеникава светлина към потъналия в мрак двор и осветяваше цветните лехи. Омайният аромат на рози, орлови нокти и жасмин се усили и предаде на нощта сладкия и плътен дъх на мед. В далечината Дру запали мотора на колата. Ейнджъл обърна глава към шума и нежна усмивка се разля по устните й.

Съжаляваше ли? Прехапа устни замислено. Още не, реши тя. Може би щеше да съжалява по-късно. Изпитваше не само дълбоко удовлетворение. Чувстваше… Поколеба се, сбърчи вежди. Любов ли? Дали обичаше Дру отново, или все още?

Не! Реакцията й беше светкавична, макар и неубедителна. Това не беше любов! Не можеше да бъде любов! Какво тогава? Страст? Не можеше да отрече силното физическо привличане, което изпитваше към Дру. Стомахът й се сви при мисълта за него. Сърцето й забави ударите си при спомена за ласките. Но да се любиш бе едно, а да обичаш — съвсем друго. Последното изискваше отдаване и доверие. Беше сигурна, че никога няма да бъде способна на това. И все пак, въпреки че отхвърли любовта като абсурдна, почувства лекия гъдел на радостното очакване. И това я уплаши до смърт. Любов? Не! Не!!

Сякаш за да се отърси от мислите си, Ан се обърна, изхлузи мокрите си сандали и влезе вътре. Затвори тежката дървена врата и потърси с другата ръка ключа на лампата. Но когато го натисна, стаята остана тъмна. Опита още няколко пъти — напразно! Изруга тихо и тръгна внимателно към кухнята за свещ и кибрит.

Успя да запали фитила едва с третата клечка. Вдигна внимателно свещта и заслони пламъка с длан. Огромните, развълнувани сенки на предметите в кухнята затанцуваха по стената и тавана. Тръгна към вратата, като се питаше иронично защо светлината на свещта изглежда толкова романтично на вечеря и толкова страшно в потъналата в мрак къща.

Обиколи долния етаж, затвори прозорците и забърса локвите по пода. После се качи в спалнята си и повтори действията си.

Взе свещта и я постави върху тоалетната масичка. Собственото й отражение в огледалото, бледо и призрачно на фона на танцуващия пламък, я стресна и ускори пулса й. Изсмя се сама на себе си и започна да суши косите си с кърпа.

Хвърли поглед към свещта и застина. Пламъкът заскача диво, подет от течение, а бе сигурна, че бе затворила всички врати и прозорци.

Задиша бързо и смразяващ ужас стисна гърлото й. Почувства едва доловим хлад. Вдигна треперещи пръсти към устата си и зачака мълчаливо, вцепенена от напрежение. Нещо невидимо раздвижваше въздуха. Сякаш някой е бил в стаята. Огледа внимателно помещението. Вратата беше отворена. Така ли я беше оставила?

Притисна длан към устата си, за да спре вика и се втурна към вратата. Инстинктът и ужасът я понесоха през тъмното фоайе, надолу по стълбите, през коридора. Едва дишайки, сграбчи дръжката на тежката външна врата. Успя да я отвори. Налетя на някакъв тъмен силует, застанал между нея и свободата и изкрещя диво. Изкрещя повторно и опита да се измъкне, но две силни ръце я сграбчиха.

— Ан? Какво има? Какво се е случило?

До ужасеното й съзнание достигна плътният глас на Дру. Тя се отпусна върху гърдите му и зарови лице в рамото му. Той обгърна треперещото й тяло, задържа я за миг, после нежно я отстрани от себе си.

— Какво се е случило? — повтори той спокойно и властно, прогонвайки обзелата я паника.

Тялото й потръпна. Зъбите й тракаха толкова силно, че устните не можаха да отронят нито дума. Дишаше тежко.

— Някой… е там вътре. Го… ре…

Стояха на прага и при нейните думи Дру обърна глава към стълбите.

— Изчакай ме на верандата — прошепна той.

— Дру.

Накара я да замъчи, като постави пръст върху устните й, и я отстрани от вратата. После изчезна вътре и едва тогава Ан забеляза тежкия фенер в ръката му. Като се опитваше да си възвърне самообладанието, тя се скри в дълбоката сянка на верандата. Равномерното трополене на дъжда заглушаваше всички други шумове и изпъваше до краен предел и без друго обтегнатите й нерви. Трепереща, притисна ръце към гърдите си и зачака.

Защо Дру се бавеше? Ами ако го бяха нападнали, ранили? Ами ако лежеше.

— Ейнджъл.

Тя подскочи ужасено от приглушения глас. Обърна се, притиснала ръка към сърцето си, и видя Дру в края на верандата, спокоен, както винаги. На мъждивата светлина на газовия фенер изглеждаше висок и солиден.

— Проверих всички стаи и после излязох през задната врата и огледах градината. Нищо не открих. Хайде да влезем — предложи той.

Отвори стъклената врата и пропусна Ан край себе си, като осветяваше пътя към кухнята. Докато той се бършеше, тя запали още няколко свещи и в помещението стана по-светло.

— Нищо ли не забеляза? — попита го уморено.

Дру поклати глава, в гласа му се прокрадна странно колебание:

— Вратите и прозорците бяха затворени. Никой не е пипал капаците. Електрическата инсталация и телефонът са извън строя, но това сигурно е от бурята — сви безпомощно рамене. — Не знам, Ан. Може някой да е влязъл, докато те е нямало, а когато си се върнала, да се е подплашил и да е избягал. Какво точно чу?

Ан сведе поглед.

— Н-нищо. Искам да кажа… Всъщност нищо не чух, но имаше някой, Дру. Сигурна съм. Пламъкът на свещта играеше лудо и аз долових миризма… — замълча, като забеляза, че я слуша още по-внимателно.

— Какво? Каква миризма?

— Не съм… сигурна.

— Напомняше ли мъжки одеколон или афтършейв?

Тя го погледна безпомощно.

— Не мога да определя. Само знам, че в стаята имаше някой. Разбирам, че звучи странно, но е така. Тук имаше някой — опита се да не трепери. — Ако не беше дошъл…

— Но аз дойдох — утеши я и протегна ръка към нея. Допирът му й вдъхна топлина и спокойствие. Последните остатъци от обзелия я ужас се стопиха. — Няма да те оставя сама тази нощ.

Каза го толкова решително, че бе безполезно да спори. Само се усмихна смутено.

— Благодаря. Нали ми вярваш?

— Разбира се. Очевидно нещо те е изплашило сериозно. Може би утре сутринта ще намерим някакъв отговор, макар че не вярвам. След този дъжд всякакви доказателства — следи от стъпки или кола ще бъдат отмити — погледна я и й се усмихна съчувствено. — Да не мислим за това сега. Още трепериш. Събличай мокрите дрехи, а аз ще ти приготвя една гореща вана.

— Дру — каза тя, като го последва нагоре по стъпалата, — какво те накара да се върнеш?

Хвърли й поглед през рамо и се усмихна лукаво.

— Обърках пътя. Колата ми заседна в калта. Прескочих насам, за да извикам някой да ме изтегли.

— Посред нощ? В Кросфийлд? Прекалено дълго си живял в големия град!

— Сигурно си права — изрече той със странна нотка в гласа. Отвори вратата на банята и влезе вътре, като остави свещта на лавицата. Взе другата свещ от Ан и я постави между шишетата с шампоани, ароматични масла и течни сапуни на края на ваната. Развъртя крановете, нагласи температурата на водата, после взе едно от шишетата и го вдигна срещу светлината, за да прочете етикета.

— Орлови нокти?

— Чудесно — гласът й прозвуча странно и това я смути. Но още повече я притесняваше присъствието му в банята й и небрежността, с която беше седнал на ръба на ваната, докато избираше шампоана.

Тя потопи длан във водата и към тях се понесе нежен като спомен аромат. Този аромат й напомни за топлите летни вечери, звездното небе и шепота на Дру. Без значение къде беше и колко години бяха минали, ароматът на орлови нокти винаги й напомняше за него.

— Готово. Ще те оставя сама. Слизам долу да огледам още веднъж — погледна го разтревожено и той я целуна по челото. — Всичко е наред, Ан. Няма страшно. Няма да позволя да ти се случи нещо. Вярвай ми.

Затвори тихо вратата и Ан за миг остана права, вперила поглед след него. Почувства се в безопасност. И изведнъж разбра, че му вярва — беше готова да му повери живота си!

Но защо не искаше да му довери сърцето си, запита се тъжно тя, съблече мокрите дрехи и легна във ваната. Потопи се до брадичката в приятната вода, която не беше нито студена, нито топла, а точно както я обичаше. „Сигурно често е приготвял вани за други жени“ — помисли Ан. Неочаквано изпита ревност. Ревнуваше от жените, които бяха познали Дру през изгубените за нея години.

Полежа известно време. Водата я успокои, а когато изстина, Ан излезе от ваната и посегна към кърпата. Обви мокрите си коси с нея и взе друга кърпа, за да се избърше. Розовият копринен халат висеше на закачалка на вратата. Облече го, завърза колана и излезе във фоайето.

Вратата на спалнята беше отворена и тя видя мека светлина — Дру беше донесъл още няколко свещи и ги бе наредил така, че да осветяват и най-тъмното кътче в стаята. Трогна се, че се беше опитал да прогони виденията й.

— Ан?

Стресна се, обърна се, кърпата се изхлузи и косите й паднаха свободно. Огненият водопад се спусна почти до талията й и пламна в игривата светлина на свещите. Дру стоеше на прага, притаил дъх, и я наблюдаваше. Ан сведе поглед към кръста, където бе завързал хавлиена кърпа. При всяко нейно докосване с очи, той чувстваше, че тялото му изтръпва в очакване.

— Взех един душ долу — каза й неловко. — Надявам се, че нямаш нищо против. Дрехите ми бяха прогизнали и ги оставих в банята да съхнат.

— Нямам… нищо против.

Ръката му лежеше върху дръжката на вратата. Понечи да си тръгне.

— Ще бъда отсреща, ако ти потрябвам.

— Дру?

Обърна се към нея с питащ поглед.

— Имам нужда от теб.

Очите им се срещнаха и той изпита болка. С два скока прекоси стаята и грабна Ан в обятията си. Зарови лице на тила й и пое жадно уханието й. Ан отметна страстно глава.

Дру откри възела на колана й и го развърза. Смъкна мекия плат от раменете и той се свлече около краката й, сякаш искаше да подчертае нежната плът. Дръпна възела на хавлиената си кърпа. И преди още кърпата да се присъедини към халата на пода, Ан отново се хвърли в обятията му.

Вдигна я на ръце. Пръстите й се вплетоха в златистите кичури коса. Устните й потърсиха неговите и се сляха в безкрайна целувка. Обви крака около него, притисна се и Дру изстена. Тялото му едва не се взриви от страст.

— Хайде — прикани го тя. — Толкова те желая.

Той тръгна към леглото, като се олюля леко. Не от тежестта й, а от силата на възбудата, която бушуваше в него. Хвърлиха се върху леглото. Устните му галеха лицето й, горещите и жадни ръцете обхождаха тялото й.

— Чувстваш ли колко много те искам? — целуна я по очите, устните, шията. — Толкова дълго копнях за теб, а сега, когато те имам, те желая още по-силно.

В отговор го целуна така, че дъхът му секна. Прошепна й нещо с плътен и глух глас, окуражи я, предложи й, обеща… Стоновете им се сляха. Ан бе отметнала глава със затворени очи. Тялото й започна да потръпва и да се увива около него. Дру почувства как собственото му тяло й отвърна и те се понесоха към вечността. После всичко отмина и той се върна на земята, като се бореше за глътка въздух.

Лежаха върху хладните чаршафи, вслушваха се в шума на дъжда и шепнеха нежни думи, докато потънаха в дълбок сън.

— Ейнджъл! Ейнджъл!

Кошмарът отново обсебваше съня й. Ан опитваше да се освободи от невероятната сила, която притискаше главата й към възглавницата. Задушаваше се, но колкото по-яростно се бореше, толкова по-неотстъпчив ставаше железният обръч.

— Ейнджъл! С Дру си, нали? Как можа? С мъжа на собствената си сестра? — укоряваше я гласът на мъртвата Ейдин.

— Върви си, Ейдин! Остави ме на мира!

— Няма да си вървя, Ейнджъл. Никога няма да си отида. А ти никога няма да имаш Дру! Той е мой, Ейнджъл! Винаги ще бъде мой! Чуваш ли ме, Ейнджъл? Ейнджъл!

— Ейнджъл! Събуди се, Ейнджъл! — плътният глас я накара да отвори очи и да седне в леглото.

За миг втренчи невиждащ поглед в осветената от свещите стая. После ужасът бавно се върна. Измъчено погледна Дру. Той също седеше в леглото и я наблюдаваше загрижено. Беше толкова близко, че можеше да го докосне, да почувства топлината му. И все пак всичко бе само илюзия, защото той принадлежеше на сестра й!

— Тя беше тук, Дру!

Единадесета глава

Погледна я в очите и по гърба му полазиха студени тръпки. За частица от секундата видя в обезумелите зелени очи отчаянието и ужаса. Посегна инстинктивно към нея и промълви тихо и успокоително:

— Сънувала си кошмар, скъпа. Нищо не те застрашава.

„Господи! — уплаши се той. — Колко е студена!“ Бурята беше преминала и в стаята бе задушно, но кожата й беше хладна, влажна и бледа.

— Ейнджъл, добре ли си?

— Тя беше тук! Чух я!

— Кой беше тук?

— Ейдин!

Изгледа я мълчаливо. Дъхът му секна и целият настръхна от ужас. Какво говореше тя… Сигурно не искаше да каже…

— Сънувала си кошмар — побърза да я успокои.

— Тя беше тук, Дру! — поклати глава Ан. — И знае за нас…

— Ейнджъл, недей! Не го прави! — дръпна я рязко към себе си — повече от страх, отколкото от ярост, обгърна я, сякаш да я предпази от нещо или някого.

Притискаше се към него, ала той изпитваше ужасното подозрение, че отново е успяла да се отдалечи. Затвори очи и горещо си пожела тя да се върне. Лежеше и галеше косите й.

— Ан! Сънувала си кошмар и в това няма нищо странно. Някога си изживяла смразяващ страх. Но сега всичко е наред. Аз съм тук и ще се грижа за теб. Само не се затваряй в себе си!

— Изглеждаше толкова истинска! — прошепна тя.

— Знам, мила — говореше с равен и тих глас, като продължаваше да гали косите й. — Но Ейдин е мъртва. Тя вече не може да застане между нас.

— Не мога да я забравя, Дру. Каквото и да е направила, тя беше моя сестра и аз… Иска ми се… Да бях успяла да й простя. Като си помисля за пропуснатото време, за ревността и омразата, които таях толкова дълго… Ако бях простила на Ейдин, сега много по-лесно щях да приема нашите отношения.

Той вдигна кичурите коса, паднали върху лицето й, и внимателно положи главата й върху гърдите си. Цялата трепереше. За миг помисли, че Ейнджъл ще заплаче. Но тя не го направи. Всъщност никога не я бе виждал да плаче. Не знаеше на какво се дължеше умението й да преглъща сълзите дори в най-тежките моменти. Може би, защото Ангелите не плачат, както обичаше да казва баща й.

Когато бяха по-млади, се бе възхищавал от силата на характера й, ала въпреки това винаги беше чувствал непреодолима нужда да я закриля. Толкова силно и всеобхватно чувство можеше да бъде само любовта и това прозрение го потресе. Искаше да сподели чудото с нея. Но не сега, когато разбираше, че подобно откровение можеше да я отдалечи още повече от него.

Лежа дълго, притиснал я в обятията си, докато най-сетне равномерното й дишане му подсказа, че е заспала. Внимателно премести главата й върху възглавницата. Стана, прекоси стаята и отвори прозореца, за да пусне вътре приятния бриз. Дъждът бе отслабнал и сега само ромолеше тихичко. Дру се взираше в мократа тъмнина. По-рано беше дълбоко убеден, че любовта ще го сближи с Ан, ще ги откъсне от миналото, а се получи точно обратното. Не знаеше как да се справи с чувството й за вина, със страховете й, с всичко онова, което я свързваше с миналото. Не знаеше и как да я накара да разбере, че Ейдин сама бе избрала съдбата си. Не искаше да нарани отново Ейнджъл, но може би беше време тя да научи истината за сестра й. Вероятно това беше единственият начин тя да разбере, че чувството й за вина към Ейдин е неуместно.

„Тя беше тук, Дру. Знае всичко за нас“ При спомена за прошепнатите думи той изтръпна. Името на Ейдин все още го смразяваше, както и мисълта, че тя може да е жива! Затвори очи и в ушите му прозвуча последната й заплаха:

— Ще ти дам развод. Ала не мисли, че можеш да хукнеш към Ейнджъл. Не ме искаш. Чудесно! Но никога няма да имаш нея!

— Заплахите ти нямат вече никакво значение за мен, Ейдин. Не можеш да ме нараниш.

— Така ли? На твое място нямаше да бъда толкова сигурна. Само се доближи към Ейнджъл и ще съжаляваш! И за нея няма да има живот…

Но нали Ейдин беше мъртва! Тя вече не можеше да застане между него и Ейнджъл. Сега ги разделяха спомените, болката и необоснованото й чувство за вина. Раната й беше по-дълбока, отколкото бе предполагал.

Върна се в леглото и я притисна към себе си. Тя продължи спокойно да спи. Но той още дълго не затвори очи.

Ан се носеше приятно между съня и реалността. Събуди се, после отново се унесе. Най-сетне отхвърли с въздишка остатъка от някакъв вълшебен сън и отвори очи. Стрелна с поглед Дру и споменът от споделената им любов я накара да поруменее. Пробуждането на тялото й беше прекрасно.

Това обаче не можеше да продължи. Нямаше така лесно да се освободят от оковите на миналото. Едва беше отлетял чудесният миг, а старите съмнения и страхове я завладяваха отново. Мъжът, когото някога беше обичала толкова всеотдайно, се беше оженил за сестра й…

Облечен, Дру стоеше пред прозореца и гледаше навън. Беше сбърчил замислено чело. Лицето му беше мрачно като деня отвън. Погледна я и видя, че го наблюдава.

— Добро утро, Ан.

— Добро утро. Станал си рано.

— Исках да огледам още веднъж.

— Откри ли нещо?

— Не — седна на края на леглото, без да я изпуска от очи. — По прозорците и вратите няма следи от взлом.

— Сигурно съм си внушила. Чувствам се глупаво от тази моя свръхчувствителност.

— Не ме притеснява свръхчувствителността ти.

— Какво искаш да кажеш? — избягваше да го погледне.

— Говоря за съня ти.

— Та това бе само сън!

— Не беше само сън, Ан. Това бе признак как се чувстваш след миналата нощ. Защо изпитваш вина, когато се любим? Няма нищо лошо в това да сме заедно. Защо не искаш да го разбереш?

— Защото е сложно…

— Изобщо не е сложно. Искам да съм с теб и мисля, че и ти искаш да си с мен. Всичко останало няма значение. Ала когато започнахме да се сближаваме, ти постави чувството си на вина между нас. Защо? Знам, че някога те нараних, но тогава бях млад и глупав. Не е ли време да забравим всичко това?

— Не мога да се освободя от съмненията си само защото… — понечи да каже „защото те обичам“, но не посмя да го изрече.

— „Само защото“ какво?

— Само защото спах с тебе — излъга тя. — Не мога да забравя чувствата си, а последната нощ не промени нищо.

— Тогава тя означава за теб по-малко, отколкото за мен!

— Знаеш какво имам предвид. Не искам да говоря за това, Дру. Не тази сутрин. Причинява ми… болка.

— Така ли? — гласът му беше леден. — Ще ти кажа мен от какво ме боли. Боли ме да те държа в обятията си, да те любя, а после да разбера, че това е всичко и че ти никога няма да позволиш да се сближим!

— Не е вярно! Снощи обеща да ми, дадеш време…

— Имаше цели десет години, Ан! Ако наистина искаш да бъдеш с мен, още сега ще излезеш през тази врата и никога няма дори да се обърнеш назад, за да видиш това място отново. Аз съм готов да го направя. Можем да заминем някъде и да започнем отначало. Но ти не можеш да постъпиш така. Нали не можеш?

— Не мога, защото нямам право да бъда с теб…

— Що за лудост?! — вбеси се той.

— Не е лудост. Снощи намерих всичко, което бях желала. Когато се оженихте с Ейдин, лежах будна по цели нощи и мечтаех аз да съм в обятията ти. Копнях за това толкова дълго и силно, че накрая мечтите ми се сбъднаха.

— Какво говориш?

— Толкова силно желаех да се променят нещата, да бъдем отново заедно, Ейдин да… — замълча и притвори за миг очи. — Когато чух, че е направила спонтанен аборт, знаеш ли каква беше първата ми реакция? Помислих си, че сега можеш да се върнеш при мен! А даваш ли си сметка какво изпитах, когато разбрах какво съм пожелала? Почувствах се чудовище!

— Да мечтаеш за нещо още не означава, че то ще се сбъдне — отвърна горчиво Дру. — Ако ставаше така, ние с теб отдавна щяхме да бъдем заедно. Реакцията ти е била напълно естествена. Но не е естествено да се измъчваш от угризения на съвестта толкова дълго. Ан, трябва да я забравиш!

— Тя беше моя сестра! — избухна Ан.

— Сестра ти не беше светица! Тя не заслужава да я превръщаш в мъченица. Ейдин не пометна, Ан, тя нарочно абортира! По собствено желание!

— Не ти вярвам! Защо да го прави?

— Разбрах няколко месеца по-късно. Тя просто се наслаждаваше, докато ми разказваше, че бебето не било мое и че тя ме е изиграла, за да се оженя за нея. Смееше се, сякаш това бе страхотна шега.

— Но това е безсмислено! Защо да го прави, след като знаеше, че те обичам?

— Именно затова! Ти винаги си била сляпа за много от недостатъците й. Баща ти също. Той твърдеше, че Ейдин е волева и с висок дух, а всъщност тя беше студена и пресметлива куч… — веднага замълча, осъзнавайки, че ще отиде твърде далеч. — Защо, мислиш, те караше да носиш косите си къси? Защото нейните дълги коси привличаха вниманието. Защо, мислиш, винаги избираше най-модните цветове и модели, а на теб казваше, че не са в твоя стил? Тя не можеше да понесе да ти обръщат внимание, а ти правеше каквото иска тя. Ейдин те манипулираше, Ан, а баща ти й позволяваше. Господи, не беше по-добър от нея! Той те караше да се грижиш за Ейдин, когато не можеше или не искаше да си губи времето с вас двете. Стоиш в тази съборетина, само защото преди смъртта си той те е накарал да се почувстваш виновна!

— Стига! — изкрещя Ан и притисна с ръце ушите си. — Не знаеш какво говориш! Не съм и очаквала да проявиш лоялност…

— Лоялност? Твоето не е лоялност, а мания! Затова отказваш да застанеш лице в лице с истината, а истината е, че Ейдин използваше не само теб, но и мен! Тя направи всичко възможно да ни раздели, защото не можеше да преглътне факта, че ти имаше нещо, което тя не можеше да притежава.

— Ако ти наистина ме обичаше, Ейдин нямаше да успее да ни раздели! Истината е, че си бил с нея в същото време, когато се правеше, че ме обичаш. Не прехвърляй всичко върху нея, за да успокоиш съвестта си или моето чувство за вина. Това влошава положението. С Ейдин се разведохте преди седем години, Дру. Седем години! Не мога да не си задам въпроса, защо се върна точно сега? Защо сега, а не преди година или преди пет години?

— Какво говориш? — присви очи той. Срещна ужасения му поглед и преглътна с усилие.

— Компанията ти иска земята ми. Трябва ти моят глас!

Той я гледа известно време, докато значението на думите й достигна до съзнанието му.

— Явно имаш много лошо мнение за мен, щом можеш дори да помислиш такова нещо — каза хладно и погледна навън. Очите му бяха далечни и пусти. — Никога няма да се освободиш от миналото. Никога няма да можеш да ми се довериш заради тази едничка грешка. Май няма какво да си кажем повече! — обърна се и тръгна към вратата.

— Къде отиваш? — попита изплашено Ан.

Той се спря на прага и я погледна.

— Отивам си. Всичко е безнадеждно. Направо ме убиваш със съмненията и колебанията си, със страховете и чувството си за вина. Тръгвам си, преди да съм полудял, опитвайки да те накарам да забравиш миналото. Очевидно то е по-привлекателно за теб, отколкото бъдещето, което мога да ти предложа. Повече от всичко на света искам да бъда с теб, Ан, обаче нямам намерение да водя битки с призраци от миналото цял живот!

Ан скочи, обвита в чаршафа, и го погледна с искрящи очи.

— Кой бяга сега, а? Какво очакваше, Дру? Че можеш да се втурнеш в живота ми, и всичко ще бъде забравено? Мислиш, че като обвиниш Ейдин в измама, ще ти бъде простено?

— Защо, за Бога, непрекъснато я намесваш? Започвам да се уморявам! Веднъж вече те помолих да напуснеш Кросфийлд и да дойдеш с мен. Втори път няма да те моля!

— О! Сега поставяш ултиматуми, така ли? — подхвърли тя унищожително. — Е, добре! И аз мога! Ако сега излезеш през тази врата, никога повече не си прави труда да се върнеш!

Той се обърна. Ръката му продължаваше да стиска дръжката на бравата. Гледа Ан дълго и мълчаливо.

— Животът трябва да се изживее, Ейнджъл. И за двама ни е много лошо, че не го разбираш.

Дванадесета глава

„Настигни го!“ — изкрещя съзнанието й, но краката отказаха да я слушат. Вместо да го последва, се отпусна разтреперана на леглото. До слуха й достигна хлопването на входната врата. Обзе я ужасното чувство, че това е краят. Всичко бе свършило! Този епизод от живота й бе приключил. Той си беше отишъл. Сега тя можеше да се върне към незначителния си, приятен и безопасен живот. Нямаше да се налага да мисли за миналото всеки път, когато погледнеше Дру в очите. Нямаше да се притеснява кого — Ейнджъл или сестра й, виждаше той.

Нямаше да чувства топлината на ръцете му, на сладостно притиснатото му тяло в нейното. Никога повече нямаше да преживее рая в обятията му, закриляна и… обичана.

„Няма да плача!“ — обеща си твърдо и запримига, за да задържи напиращата влага под клепачите. Не беше плакала, когато се раздели с Дру преди десет години. Нито когато почина баща й. А после — Ейдин. „Ангелите не плачат!“ — припомни си тя горчиво думите на баща си.

Но сълзите напираха и не можеше да ги спре. Хлиповете й разкъсаха тишината. Притисна юмрук към устните си, опитвайки се напразно да ги задуши. Дълго сдържаните чувства се изливаха в сълзи и през болката усети тяхната пречистваща и целебна сила.

Когато те най-сетне секнаха, Ейнджъл се изправи, спокойна и решителна, отиде в банята, взе душ и се облече. Не можеше да остане в леглото цял ден и да се самосъжалява. Имаше и задължения. Хората разчитаха на нея, мислеше тя, докато разресваше яростно косите си и ги прибираше в обичайния кок. Спря за миг и се вгледа в отражението си. „Защо мислиш, те караше да носиш косите си къси?“

Красивата и интелигентна Ейдин, на която Ан винаги се бе възхищавала до онази съдбовна вечер, беше застанала между нея и любимия й и бе успяла да накара Ан да заживее с чувството за вина.

Слезе долу и направи кафе. Взе чашата и се заразхожда из къщата безцелно, подобно на затворник в килията си. В тази къща, бащината й къща, витаеха хиляди спомени и това бе една от причините да й бъде толкова трудно да я напусне.

„Животът трябва да се изживее!“ — отекнаха в съзнанието й думите на Дру. Най-сетне, объркана и разстроена, взе чантата си и излезе от къщата, побягнала от мислите и спомените.

— Влез, Ан — покани я Виола Пеклъс, без да се усмихне. — Подранила си. Още никой не е дошъл.

Остъклената врата изскърца и Ан влезе в спретнатата къща на „Ривърсайд Драйв“. Последва Виола във всекидневната и се настани на масленозеления диван. Виола се извини и отиде да приготви чай. Ейнджъл огледа претрупаната стая с нескрито любопитство. Никога не беше идвала тук и не се беше замисляла за живота на дребната сурова женица извън класната стая. Като разглеждаше множеството фотографии в рамки, наредени по бюфетите и раклите, еднаквите бели покривки, подсказващи часове, прекарани в скучно плетене, Ан изведнъж разбра, че Виола Пеклъс е много самотна жена.

Доколкото знаеше, тя нямаше семейство, но ако се съдеше по снимките, някога бе имала. Взе един портрет в позлатена рамка от масичката и се вгледа в младата двойка. Мъжът беше доста по-висок от жената. Черната му коса бе старателно сресана и лъскава. Тъмните му волеви очи гледаха внимателно в обектива. Носеше морска униформа. Беше поставил свойски ръка върху раменете на дамата.

Вниманието на Ан бе привлечено от нея. Бе млада и красива. Усмивка докосваше устните й. Излъчваше някаква възбуда и деликатна тайнственост. Всъщност, разбра Ейнджъл, цялото й същество излъчваше любов…

Вдигна поглед от фотографията и видя, че Виола я наблюдава от другия край на стаята. С изненада забеляза, че скритите зад дебелите стъкла очи са сини. Странно, как никога досега не го беше забелязала. Несъмнено това беше жената от фотографията, но… Ан сведе виновно поглед.

— Надявам се, че нямаш нищо против — каза тя бързо. — Тази снимка ме привлече. Това си ти, нали?

Виола остави подноса, седна и взе фотографията.

— Беше отдавна — каза тя безразлично, вперила поглед в нея.

— Хубава двойка сте — усмихна се Ан. — Кой е той?

— Казваше се Джонатан Уилкърсън. На снимката е на двадесет и една, а аз — само на седемнадесет. Току-що се бяхме оженили.

— Не знаех, че си била омъжена.

— Малко хора знаят — отвърна колебливо Виола, сякаш не беше свикнала да говори за себе си. — Никога няма да забравя деня, когато се срещнахме за първи път. Бе дванадесети август четиридесет и трета. Беше толкова горещо, че над улиците се стелеше мараня. Бях на двора на бащината ми къща и берях рози. Чух някой да си тананика, вдигнах глава и видях Джони. Той се разхождаше безгрижно по алеята, въпреки че светът беше пламнал и скоро щяха да го мобилизират. Помня ослепително бялата униформа на слънчевата светлина и как той замръзна на място, когато ме видя. И двамата бяхме като зашеметени — промълви Виола. — Беше настанен наблизо и още следващата неделя се върна и се оженихме. След месец го изпратиха в Европа и повече не го видях. Никой не знаеше, че се оженихме. Мина доста време, докато разбера, че е бил убит. Писа ми негов приятел. Джони му беше разказал за нас.

— Съжалявам — каза Ан, но не беше сигурна, че репликата й е подходяща.

— Родителите ми така и не разбраха — продължи Виола, без да обръща внимание на думите й. — Запазих моминското си име. Останах в родния дом, докато и двамата не починаха. От Джони не ми остана нищо, освен тази снимка.

„Нищо — помисли си тъжно Ан, — и все пак много.“ Изведнъж в съзнанието й проблесна с ужасяваща яснота мисълта за безкрайните самотни нощи на Виола, невеселите празници, рождените дни, които минаваха като в мъгла с безмилостния ход на времето…

— И ти не се омъжи повторно? — прошепна Ан.

— Не. Не съм и помисляла. Имах спомените и професията си. Нямах нищо против самотата. Струва ми се, че двете си приличаме. И ти имаш развито чувство за миналото, Ан. Радвам се, че си на наша страна.

Ан плъзна поглед по застиналите черти на Виола, набръчканата уста, която никога не се беше усмихвала, дълбоките бръчки на челото, очите, останали без искрици — беше изживяла живота си в името на спомен, който вече нямаше никакво значение.

И докато Ан седеше с чувството, че вижда за първи път Виола, изведнъж съзря себе си след десет, след двадесет, след тридесет години, все по-стара и по-огорчена с всяка измината година, затворничка на едно минало, което бе останало само като мъгляв спомен. „Животът трябва да се изживее!“

Звънецът на вратата прекъсна мислите й. Виола стана, постави снимката на мястото й и се запъти да отвори. Дамите от Историческото дружество се втурнаха, бъбрейки, поздравиха сърдечно Ан и започнаха да се настаняват.

— Момичета, трябва да споделя нещо — обяви гръмогласно Бърнис. — И аз като вас бях смъртен враг на „Ривърсайд Дивелъпмънт“, но трябва да призная, че Дру Мейтланд ме спечели и ме накара да прозра истината. Проектът на компанията е най-доброто за Кросфийлд. Убедена съм в това — облегна се назад и се огледа победоносно.

— На какво се дължи тази промяна? — обърна се Виола към Бърнис. — Ти винаги си имала слабост към красивите мъже.

Виола се наведе да си налее чай, а Бърнис прошепна на седналата до нея Уилма:

— Присмял се хърбел на щърбел!

Виола се изправи с чаша чай в ръка и твърдо заяви:

— Не можем да си позволим да загърбим истината. Кросфийлд винаги е бил приятно, уютно и спокойно градче. „Ривърсайд Дивелъпмънт иска да промени всичко това“.

— Ние оглупяваме от собственото си благодушие — отвърна Бърнис, като взе две сладки от подноса и подаде едната на Уилма. — Ако бяхте опитали да се вслушате в Дру, щяхте да разберете какво предлага. Всичко се променя, момичета. Трябва да внимаваме тези шумни и миризливи заводи, които никнат като гъби, да не ни изтикат, без да се съобразяват с миналото, настоящето или бъдещето. „Ривърсайд Дивелъпмънт“ ще ни предпази от това. Техният проект ще съхрани естествената красота на града и околностите, като същевременно ще го обнови и ще създаде нови работни места. Не е лошо да се позамислиш, Виола. Къщите край „Ривърсайд Драйв“ ще донесат сериозни приходи.

— Нямам намерение да напускам къщата преди смъртта си — отвърна твърдо Виола. — Сигурна съм, че не мислите като Бърнис. Уилма, на какво мнение си?

Уилма се размърда неловко, погледна Ан, после Бърнис.

— Е, всъщност… Искам да кажа, че предложението на Дру има своите преимущества.

Виола я изгледа яростно.

— А останалите? — попита тя хрипливо. Някои от дамите кимнаха. Виола се обърна и погледна Ан. — Надявам се, че не си променила мнението си. Довечера ще се гласува. Разчитам на теб, Ан.

— Дългът на Ан е да представя желанията на болшинството от гражданите на Кросфийлд — заяви твърдо Бърнис. — А не да угажда на една упорита старица.

— Дами, моля! — изправи се Ан и се обърна към събралите се. — Дългът ми като член на градския съвет е да защитавам интересите на Кросфийлд. Уверявам ви, че когато гласувам, ще се ръководя именно от това. А сега ме извинете. Трябва да вървя.

Малко по-късно тя се спусна към реката и седна на брега. Над водата се разстилаше плътна мъгла. Наоколо цареше тишина, прекъсвана понякога от цамбуркането на някоя жаба, многократно усилвано от мократа пелена. Почувства влагата върху лицето и ръцете си и потръпна въпреки горещия следобед. За първи път от години насам се замисли за живота си и неочаквано я обзе тревога. Нищо не оставаше същото — всичко се променяше. Или се движиш напред, или изоставаш. Някои предпочитаха да изостанат. Винаги си бе мислила, че е от тях. Но сега, когато обръщаше поглед назад към дългите самотни години, не можеше да не се запита защо беше допуснала да живее толкова време в сянката на миналото. Отговорът беше съвсем прост. Защото единствено то я свързваше с Дру!

Ала той се беше върнал в живота й и й предлагаше не само настояще, а и бъдеще. Защо се страхуваше да го приеме? Защо се страхуваше да забрави миналото? Ейдин и баща й бяха мъртви. Задълженията й към тях бяха свършили. Сега имаше задължения единствено към себе си. И може би към Дру.

Простата истина беше, че тя се страхуваше да обича Дру, да му се довери отново. Страхуваше се, че може пак да я нарани, ала този страх изведнъж се оказа мъглявина в сравнение с безкрайните години самота, които беше съзряла у Виола. Ако желаеше Дру, трябваше да бъде готова да заплати цената, а цената беше да се откаже от миналото!

Ан се прибра късно следобед. Беше се смрачило рано заради мъглата и газовият фенер в края на алеята се бе запалил автоматично.

Влезе в къщата и запали лампата, за да прогони подранилия мрак. Телефонният секретар светеше. Тръгна към него с надеждата Дру да е оставил съобщение, но когато пусна лентата, чу гласа на Джак. Позвъни първо в дома му, ала там не отговори никой и тя набра номера в службата му. Той веднага вдигна слушалката, сякаш бе чакал позвъняването й.

— Какво, по дяволите, се е случило снощи? — попита я без предисловия.

— Какво имаш предвид? — намръщи се Ан.

— Преди малко тук беше Дру и ми каза, че е прекарал нощта при теб, защото си твърдяла, че някой се е опитал да проникне в дома ти. Вярно ли е?

— Да… Не… Май, че… — отвърна тя, без да дава повече обяснения. — Вероятно съм си въобразила. Няма защо да се безпокоиш.

— Ан, Дру беше в особено състояние. Зададе ми много въпроси за Ейдин.

— Какво за Ейдин?

— Как е умряла. Кога съм я видял за последен път жива. Ан, какво става между вас двамата? Да не си решила да продадеш имението на „Ривърсайд Дивелъпмънт“?

— Да кажем, че обмислям решението си.

— Помислих си… Е… Когато Дру каза, че ще напусне града след общото събрание, предположих…

— Ще напусне града? Така ли каза? — сърцето й се сви.

— Да. Както и това, че ще помоли да изпратят друг човек на неговото място.

— Сигурен ли си? Наистина ли ще си замине? — знаеше, че гласът й издава отчаяние, но не можеше да остави Дру да си замине, преди да му е казала за решението си. — Спомена ли къде отива?

— Не. Защо?

— Трябва да го открия, Джак! Трябва да говоря с него!

— Така ли се получи?

— Да — промълви тя, сякаш го признаваше за първи път и пред себе си.

— След всичко, което ти стори?

— Край на миналото! — при тези думи почувства облекчение. — Не искам да живея повече с него.

— Ще ти бъде трудно да убедиш Дру. Изглеждаше доста съсипан.

— Има начин — заяви тя решително. — Но трябва да ми помогнеш. Моля те за една голяма услуга. Искам да подготвиш за събранието довечера необходимите документи, че дарявам имота си на града, за да бъде използван като парк.

— Шегуваш се!

— Никога не съм била по-сериозна. Това е идеалното решение. Ще го направиш ли?

— Кога е събранието?

— В осем. Знам, че не разполагаш с много време…

— Е, не е кой знае колко — съгласи се Джак, — обаче ще направя каквото трябва.

Тринадесета глава

Ейнджъл погледна часовника — оставаше й време само да отскочи до Джак за документите, преди да започне събранието.

Внезапно лампата премигна и загасна. Ан въздъхна нетърпеливо и опипом стигна до нощната лампа, за да запали нея. Нищо. Токът беше спрял.

— Страхотно — измърмори тя, като се опитваше да свикне с тъмнината. Мъглата изцяло закриваше луната. В стаята беше тъмно като в рог. Намери свещ и кибрит. Фитилът изпращя и пламна, отпращайки черните сенки в ъгъла. Ан остави свещта върху тоалетната масичка и вдигна слушалката, за да се обади в електрическата компания. Но линията беше прекъсната.

Някакъв шум я стресна и тя застина от страх, като се ослушваше напрегнато. Ето пак! Приглушено шумолене, сякаш някой се движеше из къщата. Изведнъж я разтърси необяснимо предчувствие за нещо злокобно.

Вдигна свещта и нерешително прекоси стаята. Отвори вратата и пантите изскърцаха зловещо. Спря се, вдигна свещта нагоре и се взря към коридора. Цареше тишина. Шумоленето бе изчезнало. Вероятно клоните на дърветата се блъскат в прозореца, реши Ан, докато опитваше да се отърси от мрачното предчувствие. Ала опасността обгръщаше като тежка черна мантия раменете и.

Погледът й се насочи към стаята на Ейдин. В този миг оттам отново се разнесе неясният шум. В първия миг тя понечи да избяга, но се побоя, че виденията ще хукнат след нея. Пристъпи към стаята на Ейдин и натисна бравата. Вратата се отвори безшумно. Ейнджъл стискаше здраво свещта. Отсреща нещо се размърда — сякаш случаен порив на вятъра раздвижи въздуха, оставяйки след себе си познат екзотичен аромат.

— Ейдин? — прошепна тя със свито от ужас гърло.

Неясната сянка отново помръдна. Ан впи поглед в ъгъла, където беше леглото на сестра й. Силуетът бавно изплува от мрака. Светлината на свещта докосна познатите черти…

Дру хвърли поглед към часовника и паркира пред кантората на Джак. След петнадесет минути трябваше да бъде на предварителната среща с кмета, но откри, че е забравил дипломатическото си куфарче при Джак, а в него имаше документи, които трябваше да вземе със себе си в Далас. Документите щяха да са необходими на заместника му. Отвори вратата и слезе от колата.

След като бе напуснал Ан, му бе хрумнала извратената мисъл да купи целия проклет град, да го срине и да унищожи удобното й скривалище. Защото фермата, градът, работата бяха за нея убежище, от което само да наблюдава света. Той разбираше, че въпреки силното си желание, няма да успее да я измъкне от лапите на миналото. Тя трябваше сама да го пожелае.

Това беше и причината и за неговото решение да се върне в Далас тази вечер. Искаше да съобщи на шефовете си, че се оттегля от проекта. Какъвто и да беше резултатът от събранието, той не искаше да участва. Не искаше нещо да повлияе на решението й. Единствената му надежда бе Ейнджъл да му даде още една възможност.

Никога не я беше виждал толкова ядосана, но как можеше да й се сърди? Сигурно е изглеждал като истински подлец, докато говореше срещу Ейдин и се опитваше да замаже собственото си предателство. Не бе имал намерение да й разказва за Ейдин. Не искаше Ейнджъл да разбере истината, но беше толкова отчаян! А сега я беше отблъснал завинаги!

Когато Дру почука на стъклената врата, Кейт, секретарката на Джак, вдигна поглед и се усмихна. Стана и му отвори.

— Какво правиш тук толкова късно? — подхвърли Дру.

— В последния момент изникна нещо спешно. Джак отиде да потърси нещо за вечеря.

— Оставих куфарчето си в кабинета му. Мога ли да го взема?

— Разбира се. Сега ще ти отключа. Джак умира да се заключва.

— Сигурен съм, че клиентите му оценяват жеста — усмихна й се с благодарност, влезе в кабинета на Джак и щракна лампата. — Мога ли да използвам телефона?

— Разбира се — увери го Кейт и затвори вратата след себе си.

Куфарчето беше там, където го бе оставил. Взе го и седна на края на бюрото, за да се обади по телефона. Когато свърши разговора с кмета Сайкс, вече закъсняваше с повече от пет минути. Изруга тихо и скочи, като здраво стискаше куфарчето си. Ала, без да иска, закачи с края му някаква кожена папка и я събори на пода. Тя се разтвори, а съдържанието й се разпиля.

— По дяволите! — наведе се, събра листата и тъкмо понечи да ги прибере в папката, когато от нея се изхлузи някакъв плик. Отново изруга и го вдигна. Точно се канеше да го пъхне обратно, когато го погледна и замръзна. Дори и насън би разпознал почерка. След развода с Ейдин той ненавиждаше да преглежда пощата си от страх да не види почерка й, който означаваше нова заплаха, ново обещание, нова молба.

Пощенската марка бе замазана. Писмото вероятно бе от преди няколко години, но нещо накара Дру да застане нащрек. Може би сънят на Ан бе съживил спомена му за последната заплаха на Ейдин: „Само се доближи към Ейнджъл и ще съжаляваш! И за нея няма да има живот!“

Той несръчно извади листа от плика, разгърна го и прочете написаното с ужасното предчувствие за опасност.

„Скъпи Джаки,

Пиша ти с молба, на която не можеш да откажеш…“

„О, Господи!“ — пое въздух Дру, дочитайки писмото с погнуса. Сега всичко си идваше на мястото — изстрелите в гората, непознатият в дома на Ан. Миналото бе по-страшно, отколкото си бе представял! Но докато губеше време да спори с нея, животът й бе в опасност! Скочи и грабна телефона.

— Дойде ли Ан? — почти изкрещя Дру, когато някой от членовете на градския съвет най-сетне вдигна слушалката.

— Не още. Ти ли си, Дру? Къде се мотаете и двамата?

Той затвори и бързо набра номера на Ан. Изчака да иззвъни десетина пъти и затвори. Блъсна вратата на кабинета и излезе. Кейт го изгледа учудено.

— Позвъни на шерифа Хейдън и му кажи, че го чакам у Ан Лоуел! — изкрещя Дру и изхвърча навън.

Когато озадачената Кейт вдигна слушалката, той вече изкарваше колата от паркинга. В кабинета на Джак един порив на вятъра подхвана писмото на Ейдин. За миг листа увисна във въздуха. После бавно закръжи към пода…

Ейнджъл беше замръзнала на прага на спалнята на сестра си. Викът й беше заседнал в гърлото.

— Какво става, Ан? — попита братовчед й Джак и гласът му прозвуча едновременно близък и чужд, пропит с тъмни скрити чувства. — Сякаш си видяла призрак!

За миг тя изпита облекчение.

— Джак? Какво се опитваш да направиш? Да ме изплашиш до смърт ли? Какво търсиш тук?

Той се приближи бавно към тоалетната масичка на Ейдин. Взе кристалната кутия за бижута, изобразяваща лебед, и вглъбено я заразглежда.

— Цял ден мислих за Ейдин — лицето му тънеше в сянка, но когато вдигна поглед, Ан забеляза в него съжаление. Съжаление и нещо друго, което можеше да бъде състрадание.

— Какво търсиш тук? — повтори тя въпроса си, като опитваше да прогони безпокойството. — Донесе ли документите?

— Документите?!

Ан впи поглед в него и образът му затанцува в огледалото от играта на пламъка и сенките. Тя почувства как по кожата й пролази мраз и докосна душата й. Обзе я ужас.

„Бореше се с някого, който искаше да я убие. Почувства тежестта на водата, която се затвори над главата й, а нечии ръце я дърпаха все по-надолу. Опитваше се да изплува, като се задъхваше и забиваше нокти в безмилостните ръце. За миг въздухът докосна лицето й и нахлу в дробовете й. Лунната светлина озари познатото лице… После тя отново потъна и светлината започна да се отдалечава…“

Лицето на Джак изплува пред нея. Той втренчено я гледаше и продължаваше да държи кристалния лебед. Бавно тръгна към нея, като прехвърли стъклената фигура в другата си ръка сякаш да провери теглото й.

„Бягай, Ейнджъл!“ — Не се замисли откъде дойде безмълвната заповед. Обърна се и се понесе към стълбите. Беше вече на площадката, когато ръката на Джак я сграбчи. Ан се извърна рязко и двамата загубиха равновесие. Свещта излетя от ръката й и двамата се претърколиха в непрогледния мрак. Ан чу приглушения удар на лебеда върху дебелия килим до главата си. В този миг Джак се озова над нея, притисна я с тялото си и сключи пръсти около шията й.

— Не ме принуждавай да го направя така! — изсъска той, когато ноктите й се забиха в ръцете му. — Не ме карай да го направя… брутално.

— Защо? — едва промълви тя, а ноктите й продължаваха да се забиват в плътта му. Съзнанието й отказваше да приеме истината, дори когато усети, че ръцете му се затягат около врата й. — Защо я уби?!

Не можеше да види неговото лице, но в гласа му прозвуча същото съжаление, което беше забелязала и в погледа му. Тогава разбра. Той съжаляваше, ала въпреки това се готвеше да убие и нея! Хватката му леко се разхлаби.

— Мислех, че ще бъде много лесно да те убедя да продадеш имота и да взема парите. Ти така и не се сети за наследството си, обаче Ейдин се сети. Не е ли смешно? Чичо Адам ми повери управлението на твоите пари и тези на Ейдин, защото не й вярваше. А тя не вярваше на мен. Разбира се, нуждаеше се от парите. Тогава разбра, че ги бях пропилял.

Ейнджъл лежеше безмълвно и очакваше пръстите да се разхлабят още малко. Отпусна ръце от двете си страни.

— Тя ме шантажираше, Ан. Беше разбрала, че съм прахосал наследството и ме заплашваше със затвор, ако не й възстановя дяла с лихвите. Не можех да намеря толкова пари. Не можех и да отида в затвора. Нямаше да издържа нито ден там. Какво ми оставаше? Трябваше да избирам между себе си и нея.

Въпреки тъмнината тя почувства, че я гледа и разбра мислите му. Сега също трябваше да избира — между себе си и нея.

— Можеше да потърсиш помощ от мен — прошепна тя отчаяно.

— Трябваха ми пари, а не акъл — ядоса се Джак. — Щеше да ме заплюеш, без да ти мигне окото. Затова реших да ти взема страха, за да продадеш земята. Почти успях. Снощи се изплаши, нали? Но не съм очаквал, че ще решиш да я подариш. Господи, Ан, какво си мислеше? Този имот е цяло състояние…

Докато й говореше, Ейнджъл разбра, че той се опитва да отложи неизбежното. Не я убиваше за удоволствие. Напротив. Бе сигурна, че изпитва към нея добри чувства. Ала Джак държеше най-много на себе си. Защо не го бе разбрала по-рано? Плъзна предпазливо ръка по килима, като се опитваше сляпо да намери някакво оръжие. Докоснаха нещо хладно и твърдо — кристалния лебед. Гърлото й се сви, пръстите й обвиха кристала.

— Не мога повече да чакам, Ан — каза той тъжно. — Кейт ме очаква в кантората. Ще ми направиш ли една услуга? Ще си затвориш ли очите?

Ан замахна. Мракът направи атаката й още по-неочаквана. Джак не успя дори да гъкне и лебедът се впи в слепоочието му. Той изстена от болка, свлече се настрани и пръстите му освободиха шията й.

Ан запълзя, като се опитваше да се изправи. Сграбчи парапета и се заслиза надолу по стълбите. Въздухът се изпълни с дим. Тя помисли, че свещта тлее някъде, но нямаше време да я търси. Трябваше веднага да напусне къщата!

Долови шум зад гърба си и Джак я сграбчи за китката. Ейнджъл го изрита, а той изруга и я пусна. Ала тя загуби равновесие и безпомощно размаха ръце. После се свлече по стълбите.

Когато най-после успя да се изправи, се стрелна през коридора и блъсна тежката дървена врата. После, ужасена и задъхана, побягна в нощта.

Колата й беше на алеята, но ключовете бяха горе в чантата й! Спусна се към колата на Джак, отвори вратата и трескаво заопипва стартера. Нямаше ключове!

Поколеба се между възможността да тича към магистралата, за да спре някоя кола, или да прекоси моста към имението на Сам Маколи. Беше сигурна обаче, че Джак ще я причака на пътя за магистралата. С инстинкта на преследвано животно Ан се обърна и се втурна към реката. Мъглата ставаше по-гъста. От водата се извиваха сиви облаци пара, които скриваха края на стръмнината. Като пълзеше и се подхлъзваше по билото на покрития с мъх бряг, тя следваше течението на придошлата от дъжда река. Имението на Сам Маколи се намираше точно от отсрещната страна. Ако успееше да премине моста, щеше да намери помощ…

И изведнъж опасността се появи отново, надвисна над нея, изплува от потъналата в мъгла река. Застина в ужас, вслушана в шумовете на нощта. Дали Джак не я дебнеше някъде?

— Имаш само две възможности, Ан! — призрачният глас се донесе от мъглата и я накара да настръхне. Беше се досетил кой път ще поеме и я бе последвал. Тя опита да определи посоката.

— Можеш да прекосиш моста или да се върнеш. Кой път ще избереш?

С треперещи крака тя пое по кошмарния път към моста. Когато стъпи на него, дървените дъски изстенаха. Кръвта пулсираше в слепоочията й. Пристъпи напред и почувства, че дъските под краката й поддават. Отстъпи.

— Няма да можеш да минеш, Ан. Винаги си изпитвала ужас от този мост. Върни се. Ще бъде много по-лесно. Защо се мъчиш?

Изненада я спокойният му тон — сякаш разговаряше със своенравно дете. Направи още една крачка. Там дървото беше здраво. Пое дълбоко въздух и продължи. Стъпка по стъпка, заповяда си тя твърдо. Нямаше да слуша хипнотизиращия глас, който идваше някъде зад нея. Искаше да се съсредоточи върху всяка своя крачка. Беше изминала половината път, когато мостът под краката й изчезна. Ейнджъл полетя с вик надолу към бълбукащата неспокойна вода…

Дру пое по магистралата към фермата, като ругаеше мъглата и лошата видимост. О, Господи, защо не се беше сетил по-рано? Бе живял достатъчно дълго с Ейдин, за да забележи отчаянието й. А може би той просто не искаше да повярва, че всичко щеше да се случи отново.

Ако беше по-внимателен, щеше да открие всички признаци — настойчивостта на Джак братовчедка му да продаде имението, страстта му към хазарта. На пръв поглед всичко изглеждаше невинно, но Дру трябваше да забележи тъмните сили, които владееха Джак!

„Трябваше, но не забелязах!“ — помисли Дру и стисна по-здраво волана. Ами ако беше късно да го спре? Ако…

„Не мисли за това! — заповяда си той. — Остават само няколко мили. Съсредоточи се върху пътя!“ Не можеше обаче да не мисли за писмото на Ейдин. Тя бе разбрала, че Джак е проиграл наследството им и го шантажираше. Заплашваше го, че ако не върне парите, и то с лихвите, ще го прати в затвора. Беше му предложила да се срещнат в Мексико в деня, преди да изчезне. Не беше трудно да си представи последвалия сценарий — Джак е отстранил Ейдин, а сега искаше да убие и Ейнджъл, за да получи всичко.

Зави към фермата и лудо се понесе по тесния път. Нямаше почти никаква видимост, но когато навлезе в последния завой, мъглата призрачно засия.

— О, Господи! — спря рязко и впери невярващ поглед през предното стъкло. От прозорците на къщата се виеха пламъци. Той изскочи от колата и видя спрелите на алеята коли на Ан и Джак. Затича се към огнения ад, горещината го блъсна в лицето. Вече бе пред вратата, готов да се хвърли в огъня, когато някакъв вик в далечината проряза мрака. Втурна се към вика, като с всяка крачка отправяше мълчалива молитва.

Обезумялата Ан беше впила пръсти в прогизналата дъска на моста. Тя мръзнеше, увиснала на несигурната си опора, и чувстваше върху краката и дрехите си пръските на забързалата се река при сблъсъка й със скалите.

— Падна ли, Ан?

Гласът на Джак я обгърна, тъмен и коварен като нощта. До този момент я бе крила гъстата мъгла, обаче викът беше издал местонахождението й. В края на моста мъглата се раздвижи — Джак бе тръгнал към нея.

Ан изстена от страх и затвори очи. Всеки миг бе агония, но тя продължаваше да се бори. Внезапно друг глас разкъса мрака:

— Ейнджъл! Къде си?

Позна Дру и изхлипа. После дълбоко пое въздух събра сили и извика:

— Дру!

Ревът на реката погълна вика. Джак обаче я чу. Порив на вятъра прогони мъглата от моста и тя го видя. За миг погледите им се срещнаха и той бавно пристъпи към нея. Пръстите й се хлъзнаха по ръба.

— Недей, Джак! — Извика Дру от края на мост. — Намерих писмото — втурна се напред, като прескачаше счупените дъски. — Знам всичко!

За миг Джак спря нерешително. Дру бързо скъся ваше разстоянието между тях. Джак гледаше ту Ан, ту Дру, сякаш преценяваше шансовете си. Неочаквано се усмихна.

— Никога не ми е вървяло. Ако искаш, вярвай, но ми олекна.

Направи рязко движение, стрелна се край Ейнджъл и мъглата го погълна. Шумът от стъпките му заглъхна, отстъпил място на стенанието на прогнилите дъски, счупили се от тежестта му. За частица от секундата всичко замлъкна, а после ужасеният вик на Джак раздра нощта и тялото му полетя към очакващите го долу остри скали.

Дру коленичи до Ан. Силните му ръце обхванаха китките й.

— Държа те здраво. Пусни се и ще те изтегля.

Пръстите й се бяха впили в дървото. Тя погледи към кипящата бездна под себе си.

— Не мога…

— Ейнджъл, довери ми се!

Ан затвори очи и отпусна пръсти. Само след секунда той я притисна толкова силно към себе си, че тя едва пое дъх. Опита се да го отблъсне и да се доближи до парапета.

— Джак… — промълви отчаяно.

— Недей! — хвана я здраво за ръцете. — Не гледай! Нищо не можем да направим.

Тя се притисна към него, сякаш търсеше опора, и той я целуна.

— Обичам те… Обичам те. Обичам те! — прошепна Ейнджъл.

Дру я вдигна и я понесе през моста към безопасния бряг.

— Казах ти никога повече да не минаваш по моста — напомни му със слаб глас, все така притисната към топлото му тяло.

— Това беше най-прекият път към теб, Ейнджъл.

— Рискува живота си, за да спасиш моя…

— Животът ми нямаше да струва и пет пари без теб — целуна я отново, този път нежно, а тя облегна глава на рамото му и усети как неговата сила я изпълва.

Вятърът се усили и помете мъглата. Хоризонтът на запад неочаквано се изпълни със светлини и шум. Оранжев облак се вдигна към небето. Изпищяха сирени. Ан опита да се освободи от прегръдката на Дру, ала той я притисна още по-силно.

— О, Господи! — възкликна тя, когато осъзна ситуацията. — Къщата гори! — с неочаквана решителност се откъсна от него и хукна по пътеката с несигурни крачки, а той я последва, като от време на време я подкрепяше да не падне.

Ан изскочи от гората в мига, в който покривът рухна и огнените езици се издигнаха към небето, напомняйки изригването на вулкан. Бяха пристигнали две пожарникарски коли, а десетина души се суетяха на двора и се опитваха да загасят пожара. Огънят обаче беше неукротим, рушеше стени, изгаряше всичко, докато накрая останаха само димящите спомени…

Като насън Ейнджъл наблюдаваше как рухват и последните останки от миналото. От гората се измъкна сивата котка и закуцука към Ан на три лапи. Зелените й очи изразяваха любопитство. Ейнджъл се свлече на земята, погали меката козина и започна да говори на Уотсън тихо и нежно, докато миналото се превръщаше в пепел. Осъзна, че Дру не е до нея, едва когато го видя да разговаря с шерифа.

Щом се върна при нея, тя попита:

— Джак…

— Ще организират спасителна акция — сви рамене Дру. — До сутринта не може да се направи кой знае колко. Съжалявам, Ан. Съжалявам за всичко.

— Нищо не изпитвам — каза тя сковано и обгърна с ръце гърдите си, сякаш искаше да се увери, че още е жива. — Всичко свърши, а аз не изпитвам нищо.

— Още си в шок.

— Не вярвах в това, в което трябваше. Не вярвах на тези, на които трябваше. През цялото време съм се лутала — хвърли последен поглед към димящите развалини и се обърна към Дру. В отблясъците на умиращите пламъци съзря дълбоките бръчки от преживяното върху лицето му. Бе пребит от умора, но очите му бяха топли и изпълнени с надежда, копнеж и любов. Много любов!

— Заведи ме у дома, Дру — настоя Ан шепнешком. — Искам да се прибера у дома.

Той разтвори ръце и тя се хвърли в обятията му.

Епилог

Пъстрата слънчева светлина танцуваше върху надгробните плочи. Лек бриз шумолеше между дърветата и прогонваше жарта на късния следобед. Ейнджъл коленичи пред гроба на сестра си и постави бяла роза върху мрамора, лъч светлина запали диамантите на годежния й пръстен.

За миг притвори очи, като се наслаждаваше на щастието. Странно бе, че изгубвайки Ейдин, сега я намираше отново. Вече можеше да забрави миналото със съзнанието, че е простила и й бяха простили.

— Сбогом, Ейдин! — прошепна на глас и очите й се напълниха със сълзи.

Отнякъде сякаш се донесе гласът на баща й:

— Ангелите не плачат!

Ейнджъл пое дълбоко въздух, изправи се и се обърна към портата. Пред нея бе паркирана колата на Дру, а той, облегнат на калника, търпеливо я чакаше. Когато я видя, вдигна ръка, за да й махне. И да я повика. Ан ускори крачка.

Животът трябваше да се изживее!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.